Vi er glade for å kunne presentere enda et årgang av All About History, som byr på noen av de beste historiske artiklene, de mest sjokkerende fortellingene og de dypeste innsiktene fra magasinet All About History. På disse sidene kan du utforske den antikke verdens hemmeligheter, oppdage heroiske krigshistorier og la deg fascinere av de rikes og mektiges livsstil. Du vil for eksempel ikke gå glipp av historien om Lola Montez, danseren som klarte å styrte en konge takket være deres kjærlighetsaffære. Du vil heller ikke gå glipp av å lese om Frederick Douglass, født i slaveri, som ble en av de ledende skikkelsene i den amerikanske abolisjonistbevegelsen og til og med ble utnevnt til USAs ambassadør. Vi prøver også å besvare noen av historiens brennende spørsmål i denne årboken, for eksempel hvor nazistenes gull befinner seg, hvem de kvinnelige samuraiene var, og om romerne hadde undertøy på seg? Den eneste måten å finne ut av det på er å begynne å bla i boka. Legg til andre verdenskrigs skole for utbrytere, Sveriges divadronning og noen av antikkens medisinske underverk, og vi håper du er enig i at det er mye å sette tennene i.

Innhold

Gamle mysterier  010 Faraoenes vrede hvordan det gamle Egypt gikk ut i krig
020 Hadde romerne undertøy på seg?
Og flere viktige spørsmål om antikken besvares
024 Hva var det hellige båndet? Thebes' elitestyrke forklares
030 Hemmelighetene bak antikkens medisin ett middel mot alle dine plager

Kongelig liv  036 Karl I: en tyrannisk konge?  en ny vurdering av en avsatt konges regjeringstid
046 Kongelige trendsettere
Motetips gjennom historien
052 Saladin: Den første sultanen hvordan han skapte sitt rike gjennom allianser og erobringer
062 Den guddommelige dronningen Kristina av Sveriges liv

Krigsberetninger  070 Slaget om Storbritannia helter i luften og de som støttet dem
082 Skole for rømningskunstnere
Hvordan de allierte forberedte sine menn på å bli tatt til fange
086 Jakten på nazistenes gull har alt deres ondsinnede bytte blitt funnet?
Svart historie  094 Frederick Douglass  en abolitionists og diplomats utrolige liv
100 Hvem var de svarte Tudorene?
Epoken er ikke så hvit som den ofte fremstilles
106 Den svarte Spartacus revolusjonæren som ledet slaveopprøret på Haiti
112 Rasemassakren i Tulsa hvordan «Black Wall Street» ble ødelagt

Bemerkelsesverdige kvinner  120 En martyr for filosofien Hypatias utrolige liv
126 Hvem var de kvinnelige samuraiene?
Japanske kvinner som levde som krigere
132 Danseren som styrtet en konge historien om Lola Montez
138 Gertrude Stein: Salongens dronning hvordan hun bygde opp et mekka for kunstnere

Gamle mysterier

Antikkens underverk forklares

010  Faraoenes vrede
Lær hvorfor krig var sentralt for det gamle egyptiske samfunnet og for de guddommelige kongenes prestisje
020 Hadde romerne på seg undertøy?
Garrett Ryan svarer på noen av de viktigste spørsmålene vi har om antikken
024  Hvem var Sacred Band? denne kampstyrken besto av par av homoseksuelle elskere og var sterk nok til å beseire spartanerne
030 Hemmelighetene bak antikkens medisin Fra gladiatorblod til dyregjødsel – fryktelige kurer for det som plager deg blir avslørt

Egypt i krig

vrede

av
den

Faraonene

Illustrasjon av: Joe Cummings

Hvordan Nilenes herskere bygde et imperium gjennom brutal erobring

Skrevet av Garry Shaw

Tor tre tusen tre hundre år siden, like vest for den befestede byen Qadesh i Syria, stirret kong Ramses II på kaoset som utspilte seg rundt ham. Tdet skjoldhegnet som dannet en rektangulær barriere rundt leiren hans, var blitt jevnet med jorden av et angrep fra hettittiske stridsvogner. Rundt omkring risikerte egypterne å bli slaktet, knust under hestenes hover, gjennomboret av piler eller hugget ned av sverd. Mange tropper flyktet. Egypts øvrige armédivisjoner var enten for langt unna til å kunne hjelpe, eller hadde allerede blitt spredt av hettittiske krigere underveis. Ramses var alene på vognen sin, med sin skalpellrustning som glitret i sollyset. Han hadde blitt forlatt. Enda verre var det at han hadde mislyktes med en av faraoens grunnleggende oppgaver – å holde sine egyptiske undersåtter trygge.
Det var meningen at det skulle være lett å innta Qadesh. Etterretning fra to lokale beduiner tydet på at den hettittiske hæren befant seg i Aleppo, 190 km unna, så Ramses hadde rykket videre mot Qadesh med hærens Amon-divisjon og etterlatt sine andre divisjoner langt bak seg. Det var først da soldatene hans tok to hettittiske speidere til fange at sannheten kom for dagen: fienden hans hadde faktisk samlet seg på østsiden av Qadesh. Der var det tusenvis

ekspertbiografi

Garry Shaw
Garry Shaw er forfatter av War and Trade with the Pharaohs (Krig og handel med faraoene): En arkeologisk studie av det gamle Egypts utenriksforbindelser (Pen & Sword Archaeology, 2017). Hans nye bok Egyptisk mytologi: En reiseguide fra Aswan til Alexandria utgis av Thames & Hudson 12. august.
Følg ham på Twitter @GarryShawEgypt

© Garry Shaw

Høyre Kong Seti I løfter spikklubben med den ene hånden og holder fiender fast med den andre, klar til å slå dem. Guden Amun-Re gir kongen et våpen, som symboliserer guddommelig støtte

tropper og stridsvogner. Nå... var de i bevegelse. Etteret hastig rådsmøte, løp vesiren for å advare en av Egypts nærliggende divisjoner, men det var for sent. Ramses' leir skulle snart bli overmannet av hettittene – hans anatolske rivaler.
Det øyeblikk hadde nå kommet. Midt i kaoset, mens fienden sirkulerte rundt, gjorde Ramses det mange gjør i desperate tider: han vendte seg til det guddommelige. Han ba til guden Amun, sin far, bekreftet sin hengivenhet og ramset opp de store gjerningene han hadde utført for ham. Guden ville vel ikke svikte sin sønn? Akkurat som i en film, da alt virket tapt, hørte Amun faraoens rop og sluttet seg til ham på slagmarken – akkurat i rett tid. I løpet av få øyeblikk lå tusenvis av hettittiske stridsvogner knust og ødelagt. Beskyttet av Amun slaktet Ramsesfiendene sine med letthet.
WDa slaget var over, vendte Egypts soldater og vognførere tilbake til leiren og ble møtt av et verbalt angrep fra faraoen. Hadde de glemt treningen sin, spurte Ramses. Hadde han ikke gjort noe for dem? Hvordan kunne de svikte ham? Hva vil folk si? Neste morgen møtte den egyptiske hæren igjen hettittene. Denne gangen endte kampen med en avtale: begge sider skulle vende hjem, og det skulle bli fred – foreløpig. Men Qadesh skulle forbli i hettittenes hender. Det var et dødvann.
Så slutter Ramses' beretning om sine bedrifter ved Qadesh. Hvis man skal tro kongen, var det bare Amuns inngripen som reddet livet hans. Det var han alene som beseiret Egypts fiender – troppene hans krøp bare sammen av frykt. Hvordan det egentlig gikk for seg ved Kadesh den dagen rundt år 1274 f.Kr., er vanskelig å si. Et forslag er at en spesialdannet egyptisk armédivisjon, Nearin – som tok en annen vei til Kadesh enn de andre – ankom Ramses’ leir akkurat i tide til å overraske hettittene og tvinge dem til retrett. Hvis det er tilfelle, ba Ramses kanskje en bønn til Amun i sin nødsituasjon. Og kanskje betraktet han virkelig Nearins ankomst som Amuns svar – en sann konge hadde tross alt gudenes øre.
Den kosmiske betydningen av krigføring
WDa Ramses II ble kronet til farao, arvet han en guddommelig rolle som allerede var mer enn et årtusen gammel og som hadde kosmisk betydning. Han hadde en plikt til å beskytte Egypts befolkning og utvide landets grenser for gudenes skyld. Når en fiende destabiliserte Egypts interesser i utlandet – oftest ved å avbryte handelsveier eller trenge inn på egyptiskkontrollert territorium – representerte det et tap av guddommelig orden og balanse, et begrep egypterne kalte maat. Det var kongens oppgave å rette opp i dette. Utlendinger var ikke bare ikke-egyptiere som forårsaket problemer, men legemliggjorde uorden som truet verdens stabilitet. Det er derfor utlendinger i statlig produserte tekster og på hellige steder som templer og graver vanligvis fremstilles i et negativt lys. De blir slått av kongen, bitt av dyr og bundet i smertefulle stillinger. Denne symbolikken var så viktig for den egyptiske ideologien at de «ni buene» – symboler som representerte alle Egypts fiender – ble malt på palassgulv og vevd inn i kongelige sandaler, slik at kongen knuste fiendene sine under føttene med hvert skritt. Prøv det neste gang noen setter deg i dårlig humør.
Det at kongen hadde denne rollen er ikke overraskende: han var delvis guddommelig, og den egyptiske mytologien er full av krigføring og vold. Hver dag og hver natt siden tidens begynnelse hadde solguden og hans tilhengere kjempet mot ordenens fiender, representert av kaosslangen Apophis, hvis eneste formål var å destabilisere kosmos. Det finnes myter som beskriver Horus og Seths strid om hvem som skulle bli konge av Egypt, etter at Seth hadde myrdet Osiris, Horus' far. Gudene Geb og Shu, henholdsvis far og bestefar til Osiris, møtte også begge opprørere under sine mytologiske regjeringer.
CSelvfølgelig visste gudene et og annet om krigføring. Kanskje var det derfor kongen måtte be om deres godkjenning før han dro ut på felttog. I krigsscener, ofte inngravert på tempelvegger, symboliseres den guddommelige godkjenningen av et felttog ved at en gud gir kongen et våpen. Etter krigen vises det hvordan kongen henretter utenlandske fanger foran gudene. Vanligvis holder han sine skrekkslagne fiender i håret og er i ferd med å la klubben sin slå inn i skallen deres. Slike henrettelsesscener finnes ofte ved inngangen til templer, ment å på en magisk måte hindre uordenens forstyrrende krefter fra å komme inn i det hellige rommet.
Den første  Egyptiske hærer
Gjennom store deler av faraoenes tidlige historie var den egyptiske hæren ikke profesjonell. Med liten fare fra ytre krefter var det ikke behov for en stående hær, så når kongen eller de lokale lederne trengte en kampstyrke, samlet de ganske enkelt menn fra Egypts provinser, ga dem våpen og beordret dem til å marsjere inn i fiendeland. Leiesoldater og krigsfanger, som ofte ble hentet fra Nubia og Libya, økte antallet soldater. Hærlederne ble vanligvis valgt på grunn av sin lojalitet til kongen og var derfor ikke utdannede krigere. En slik person, en mann ved navn Weni, hadde vært mester i den kongelige garderoben og dommer før kongen sendte ham for å lede tusenvis av tropper til Levanten. Han hadde åpenbart talent for oppgaven, for han vendte tilbake som en helt og ble sendt ut ytterligere fem ganger for å bekjempe Egypts fiender.
Hærens viktigste kamptaktikk var å overvelde fienden, deretter ødelegge deres land og ressurser og fjerne

Nedenfor En rekonstruksjon av et freskomaleri som forestiller en stor vognlast fra det gamle Egypt

Bunnen Egyptiske bueskyttere skyter piler mot fiendene sine. I krigsscener ble de egyptiske troppene vanligvis avbildet i mye mindre skala enn kongen. Fra Medinet Habu, Luxor

"Utlendinger var ikke bare ikke-egyptiere som skapte problemer, men de utgjorde en uorden som truet stabiliteten i verden"

2x © Alamy

© Getty Images

Faraoenes vrede

Viktige slag

Viktige slag som preget det egyptiske imperiet

Slaget ved Kadesj
(1275 f.Kr.)
Dette historiske slaget var bemerkelsesverdig av to grunner. For det første var det historiens største vognkamp med rundt 5 000 vogner som sto mot hverandre mellom egypterne, under Ramses II, og hettittene, under Muwatallis. For det andre, siden slaget endte i uavgjort, var det årsaken til den første registrerte fredsavtalen med likeverd.

Slaget om deltaet
(1178 f.Kr.)
I år 1178 ønsket de mystiske sjøfolket å utfordre egypternes makt i regionen og satte sin erfarne, tunge flåte inn for å utfordre de lettere og mindre erfarne egypterne til sjøs. Sjøfolkenes større skip viste seg imidlertid å være ineffektive da de ble dratt inn i Nildeltaet, hvor egypterne decimerte styrkene deres.

Slaget ved Megiddo
(1458 f.Kr.)
Megiddo er byen som grekerne hentet ordet «armageddon» fra, og her har mange viktige konflikter utspilt seg. I år 1458 var stedet åsted for et slag mellom de opprørske kongene i Kanaan og Syria mot Tuthmosis III. Faraoen klarte å overliste fiendene sine da han nærmet seg byen og tvang dem til å kapitulere etter en åtte måneder lang beleiring.

Slaget ved Pelusium
(525 f.Kr.)
Den akamenidiske herskeren Kambyses II brukte dyr som var hellige for egypterne for å avskrekke dem fra å angripe, og enkelte bilder viser hvordan hans menn kaster katter over bymurene. Etter hvert ble egypterne fullstendig knust av den invaderende hæren.

© Alamy

muligheten for en fremtidig trussel. Våpnene deres var like enkle som deres militære organisering og taktikk. Bueskytterne var bevæpnet med enkle buer, og pilene var utstyrt med spisser av stein eller bein. Alle de andre hadde økser med steinblad, dolker eller spyd. Skjold av oksehud og lærremmer, viklet rundt overkroppen, var troppenes eneste beskyttelse.
Det finnes frustrerende få detaljer i de tidlige skriftlige beretningene om egyptisk krigføring, som ofte beskrives i hoffmennenes idealiserte gravbiografier, inngravert i gravene deres. I disse nevnes oppgaven som kongen tildelte og den påfølgende suksessen, men ikke mye mer. Innholdet fokuserer på hoffmannens nærhet til kongen og bevis på gode tjenester – som skal lokke gravbesøkende til å legge igjen gravgaver – snarere enn historiske detaljer om militære aktiviteter. Dette er tilfellet med den ovennevnte Weni i Det gamle riket (2584–2117 f.Kr.), som først og fremst fokuserer på å liste opp de felttogene han ledet og hans tjeneste som en dyktig hærfører, før han oppsummerer ødeleggelsene hans hær forårsaket.
Enærgående krigsskildringer er heller ikke til noen hjelp. Selv om detaljerte kampscener generelt ikke finnes i de tidlige kildene, finnes det malerier av beleiringer, som viser egyptere som klatrer på stiger for å nå fiendene høyt oppe på murene i befestede levantinske byer. Samtidig lot kong Sahure rundt 2380 f.Kr. hugge inn et bilde av beseirede libyske fiender og deres navn i en vegg i sitt pyramidekompleks i Abu Sir, ikke langt fra dagens Kairo. Dette kunne ha blitt ansett som en virkelig hendelse fra kongens regjeringstid, hvis det ikke var for at andre konger hadde nøyaktig den samme scenen på sine egne monumenter – til og med med de samme libyske navnene. Så utkjempet Sahure dette felttoget, eller kopierte han det også fra en tidligere hersker? Det får vi kanskje aldri vite.
Nytt kongerike, nye innovasjoner, ny hær
A stor endring i den egyptiske krigføringen skjedde som en reaksjon på den andre mellomperioden (1781–1549 f.Kr.), en fase med politisk sammenbrudd. Da sentralmakten kollapset og landet splittet seg, oppstod et selvstendig kongerike i den nordøstlige delen av Egypt, med sentrum i en by som i dag heter Tell el-Daba. Under Mittens rike (2066–1781 f.Kr.) hadde innvandrere fra Levanten flyttet til denne regionen, og egypterne bosatte også krigsfanger fra Levanten der. Med tiden ble disse personene egyptere. Noen fikk til og med maktposisjoner i den lokale regjeringen. Da den kongelige kontrollen forsvant, dannet disse individene en ny herskende dynasti. Langsomt utvidet de sitt innflytelse over deltaet og deretter sørover, inntil en pest ødela befolkningen – inkludert herskerne i Tell el-Daba. Deres ledige plass ble fylt enten av en annen gruppe egyptiserte mennesker av levantinsk opprinnelse eller av nye innvandrere fra Levanten. Uansett kalte de seg heka khasut, «herskerne i fremmede land», et uttrykk som vi i dag kjenner som ordet Hyksos.
Etter blodige felttog under ledelse av tre påfølgende konger lyktes egypterne i å fordrive hyksosene fra landet. Dette utløste en ny fase i Egypts historie: Det nye riket, en tid med rikdom og imperium som varte fra ca. 1549 f.Kr. til 1069 f.Kr. For Egypts elite viste hyksos-episoden det akutte behovet for å øke kontrollen over landets grenseområder og å modernisere militæret og dets teknologi. I Det nære Østen hadde stridsvognen og den kraftigere komposittbuen vært i bruk i århundrer. Da hyksosene var borte, tok egypterne raskt i bruk begge deler.
CStridsvognene ble nå populære blant faraoene og adelen som symboler på makt og prestisje; de ble brukt til jakt og kamp, men også til transport (elitevillaene hadde til og med innganger som var brede nok til at vognene kunne kjøre inn på tomten). De gjorde også innovasjoner og konstruerte vognene sine slik at de var lettere og raskere enn de som ble kjørt av fiendene deres, for eksempel hettittene. Under kampen hadde hver vogn en mann som styrte et par hester og en annen som skjøt piler, selv om andre våpen, som økser og dolker, alltid var lett tilgjengelige. En tredje mann, bevæpnet med et spyd, løp ved siden av vognen og avverget alle fiender som utgjorde en fare for hestene. I motsetning til andre soldater ble vognførerne beskyttet av skjoldpanser av lær eller bronse og hjelmer av bronse.

Ovenfor Egyptiske skriftlærde teller hender, avskåret fra fiendens døde, for å beregne antallet døde under slaget. Fra Medinet Habu, Luxor

Inskripsjon ovenfor  Et par føtter hviler på de «ni buene», symboler som representerer alle Egypts fiender. Inngravert ved kong Seti I:s tempel i Abydos

"Feltaksjoner, enten for å utvide eller gjenerobre territorium, kreve skatt eller vise makt, ble en årlig aktivitet"

Over Kong Tutankhamon kjører i sin vogn mot fiendene sine og skyter piler, mens hestene hans tråkker dem ned. Fra en kiste som ble funnet i Tutankhamons grav i Kongenes dal i Luxor

ASom et ledd i denne profesjonaliseringen brøt egypterne med fortiden og opprettet en stående hær, selv om leiesoldater og krigsfanger fortsatt spilte en viktig rolle. Hæren var nå delt inn i fire divisjoner (i hvert fall under Ramses IIs regjeringstid), hver oppkalt etter en gud: Amun, Re, Ptah og Seth. Hver divisjon besto av 5 000 mann, under kommando av divisjonens øverste sjef, med ulike underavdelinger under seg. Å bli soldat var nå et karrierevalg og innebar en måte for folk med enkel bakgrunn å bli lagt merke til av den øverste eliten – til og med kongen. Hvis en soldat kunne lese og skrive, eller var villig til å lære det, kunne en fremtid i regjeringen være en mulighet. De som lyktes med dette, klarte seg faktisk ganske bra. En soldat ved navn Ahmose Pennekhbet, som deltok i krigene mot hyksosene og deretter i flere felttog under ulike konger, ble skattmester og kongelig lærer – en karriere som var utenkelig for tidligere generasjoner av egyptere.
Tfarao  som A Krigsleder
UMed støtte fra denne profesjonelle hæren utvidet faraoene sitt innflytelsesområde sørover til Nubia, som de annekterte med makt, og til Levanten. Dermed kom de i kontakt med mektige imperier i Nære Østen – særlig Mitanni i Syria og Anatolia og, etter deres sammenbrudd, hettittene i Anatolia. Feltog, enten for å utvide eller gjenerobre territorium, kreve tribut eller vise makt, ble en årlig aktivitet. Og som konger pleier å gjøre i slike situasjoner, markedsførte faraoene seg overalt som store krigere. En av de mest kjente, Tuthmosis III, proklamerte sin seier over en mitannisk koalisjon ved Megiddo, som endte med en syv måneder lang beleiring. Ramses II vant Amuns gunst ved Qadesh, og Ramses III beseiret de mystiske sjøfolket til lands og til sjøs og slo tilbake to libyske angrep.
AI tillegg til å vise sin styrke i kamp, fremsto faraoene i Det nye riket som fremragende beslutningstakere og strateger. Under sine ekspansive felttog i Levanten møtte Tuthmosis III sine kommandanter i den lille levantinske byen Yehem for å diskutere hvilken vei som var best å ta til Megiddo. I strid med deres råd valgte han den farligste veien og lot troppene sine marsjere i en rekke gjennom det smale Aruna-passet som førte til byen. Naturligvis viste dette seg å være den beste strategien, og felttoget hans endte med suksess. På samme måte var Ramses II tett involvert i alle beslutninger som ble tatt under hans marsj til Qadesh – også de dårlige. Han snakket personlig med de to beduinene som fikk ham til å tro at hettittene ikke var i nærheten, noe som førte til at hans Amun-divisjon hastet mot Qadesh. Senere, da han hadde avhørt de to hettittiske speiderne, måtte han kalle inn offiserene sine for å forklare at han hadde blitt villedet – men her skylder han på administrasjonen sin i Levanten for å ha mislyktes i å holde rede på hettittenes bevegelser, snarere enn på seg selv. De kongelige tekstene som beskriver disse hendelsene ser ut til å være basert på administrative dokumenter, så de gjenspeiler utvilsomt et visst nivå av virkelighet, selv om de blir idealiserte når de beskriver kongen på slagmarken.
IDet er vanskelig å si om faraoene i Det nye riket virkelig kjempet i frontlinjen sammen med sine tropper. I kildene våre dreper kongen alle fiender, zapper

4x © Getty Images

"I tillegg til å fremheve sin styrke i kamp, fremstilte faraoene i Det nye riket seg selv som fremragende beslutningstakere og strateger"

Øverst til venstre Mange egyptiske soldater var bevæpnet med spyd og beskyttet av skjold, slik som disse modellspydmennene fra Mesehtis grav i Asyut

Øverst til høyre Nubiske bueskyttere utgjorde en viktig del av Egypts hærer helt fra begynnelsen av den gamle egyptiske historien

Å tråkke på fienden

Hva var de «ni buene»?

Et vanlig hieroglyf som du finner på avbildninger av faraoer, på gravene deres og ofte ved foten av statuer, er noe som kalles «de ni buene». Vanligvis er det ni bueformer som vises sammen, og disse representerte Egypts ni fiender. Hvem disse fiendene var, kunne endre seg over tid, og tallet ni ble brukt av egypterne for å betegne summen av, så det var et uttrykk som refererte til alle ytre fiender.
Hvor og hvordan det ble brukt, er kanskje mer interessant enn hva det faktisk betydde. Ofte når man ser de ni buene, er de plassert under føttene til en farao, noe som betyr at de metaforisk knuste Egypts fiender under føttene. Et annet godt eksempel er et par sandaler som antas å ha tilhørt Tutankhamon, som er dekorert med de ni buene slik at han skulle trampe på fiendene sine med hvert skritt.

Ovenstående Ramses II kjemper i et slag med sin berømte løve ved sin side

Nedenfor En hettittisk kopi av fredsavtalen som ble inngått mellom den egyptiske kongen Ramses II og den hettittiske kongen Hattusilis. Den ble funnet i hettittenes hovedstad Hattusa (Boghazkoy)

Slåss som en egypter

Våpnene og taktikkene som drev imperiet

Bildkilde: The Metropolitan Museum of Art

Spyd og skjold
Kombinasjonen av spyd og skjold var svært vanlig på det egyptiske slagfeltet. Spydet hadde en bronsespiss, noe som betydde at det kunne trenge gjennom de fleste rustningene egypterne møtte, mens skjoldet ga god beskyttelse, spesielt når troppene samlet seg. Bronsespissene var faktisk en innovasjon man hadde lært av assyrerne.

Khopesh
Khopesh er et sverd med en unik form, et buet sverd som ligner en kniv. Det er bare skarpt på ytterkanten, noe som betyr at det er mer et huggesverd, men det kan også brukes til å hugge og kan trygt støttes langs bakkanten. Designet har faktisk sin opprinnelse i Mesopotamia.

Stridsøks
Den opprinnelige egyptiske øksen fra Det gamle riket (2700–2200 f.Kr.) var rundere og laget av stein eller kobber, før denne halvmåneformede utformingen i bronse ble innført i den første mellomperioden (2181–2055 f.Kr.). Dette ga øksen en mye lengre egg, noe som gjorde den mye mer dødelig på slagmarken.

Komposittbue
Den 1,5 meter lange komposittbuen, som kunne treffe mål på 250 meters avstand, ble laget av en rekke ulike materialer og ble sannsynligvis importert til Egypt fra Assyria eller det hettittiske riket. Piler med bronsespisser i kombinasjon med denne kraftige buen gjorde de egyptiske bueskytterne (ofte plassert i vogner) til en fryktelig trussel på slagmarken.

Vogn
Da Egypt var på høyden av sin makt under Det nye riket (1539–1292 f.Kr.), skyldtes dette i stor grad bruken av stridsvogner på slagmarken. De var tungt bevæpnet og mobile og gjorde det mulig for Egypt å gå til offensiv mot sine fiender, noe som ga dem viktige seire i utvidelsen av imperiet under Ramses II og Tuthmosis III.

LEft En scene der fanger føres frem for Ramses II før hendene deres blir hugget av

rundt slagmarken som et stjerneskudd og tilintetgjør dem på et øyeblikk. Han sammenlignes med en jernmur som holder troppene sine trygge. Soldatene sa aldri at de drepte fiender, men de tok fanger eller samlet inn hender fra kroppene deres – en måte for Egypts skriftlærde å telle antall døde fiender på. De kongelige mumiene fra Det nye riket bærer derimot få bevis på at faraoene levde et liv i fare og strid. Det finnes ingen helbredede bein eller sår som kan tilskrives at de utsatte seg selv for fare.
For å finne en konge som døde en voldsom død under et felttog, må vi gå litt tidligere enn Det nye riket, til Seqenenre Tao II under den andre mellomperioden. Omkring 1553 f.Kr. hugget Seqenenres mordere ham i ansiktet med økser og knuste nesen hans med en kølle eller skaftet på en øks. Siden alle slagene var rettet mot hodet og med forskjellige våpen, er det sannsynlig at Seqenenre ble drept under en seremoniel henrettelse snarere enn på slagmarken. Kong Senebkay av Abydos-dynastiet – en rekke herskere i Abydos under den andre mellomperioden – ble også drept av fiender. Men i motsetning til Seqenenre er den ulykkelige Senebkay full av dype sår, fra hodet til føttene, noe som kan tyde på at han døde i kamp mot en rekke fiender. Så vidt vi kan se, bærer ingen farao fra Det nye riket slike sår eller arr. Det betyr ikke nødvendigvis at de ikke kjempet, bare at de kanskje ikke var så aktive på slagmarken som de ønsket å fremstille seg selv.
Krig og fred
Like viktig som å delta i kamper eller bestemme en krigsstrategi er det å vite når man skal slutte fred – en beslutning som også lå i faraoenes hender. Under kong Amenhotep II kan egypterne ha inngått traktater med babylonerne, mitannierne og hettittene, siden gaver ble sendt fra deres konger til det kongelige hoffet. Korrespondansen mellom de store kongene i Nære Østen og Egypt fremgår av Amarna-brevene, som ble funnet i Tell el-Amarna (den gamle kongsbyen Akhetaten) i Midt-Egypt. Brevene gir et bilde av hyppige gaveutvekslinger, reisende sendebud, diplomatiske ekteskap og likestilling mellom herskerne. Forholdet til hettittene forverret seg med tiden og førte til slutt til at Ramses så døden i øynene i slaget ved Kadesh. Men flere år senere bestemte også Ramses II og hettittenes konge Hattusilis seg for at det var på tide å knytte tettere bånd og avslutte de mange årene med mistillit og stridigheter mellom deres to imperier. Forhandlingene deres resulterte i verdens første kjente likeverdige fredsavtale – en avtale mellom likeverdige parter.
Etter at avtalen var inngått, begynte brevvekslingen mellom de to hoffene (inkludert to brev som inneholdt uenigheter om Ramses' minner fra hendelsene ved slaget ved Kadesh). Ramses giftet seg med to hettittiske prinsesser, og den hettittiske kronprinsen besøkte Egypt. Ramses inviterte også Hattusilis til å komme til Egypt, men den hettittiske kongen ser ikke ut til å ha akseptert tilbudet. Takket være det nyopprettede samarbeidet ble livet bedre, og folk kunne reise trygt, særlig i Levanten, som ikke lenger var involvert i krigene mellom to mektige imperier. Faraoen kan offisielt ha betraktet alle utlendinger som legemliggjørelsen av uorden, og krigføring kan ha vært nøkkelen til kongelig fremstilling og ideologi, men til syvende og sist er realiteten at samarbeid og fred alltid er de mest fornuftige og velstående alternativene. Selv for en krigerfarao som Ramses II.

Ovenstående Ramses II dreper og tråkker på fiendene sine i kamp

"Seqenenres' morder hugget ham i ansiktet ansiktet med økser og knuste nesen hans med en spikklubbe eller øks"

Gjorde
romans
bære
underslitasje?

(Og andre viktige spørsmål om oldtidshistorie blir besvart)

Skrevet av Callum McKelvie

Har du noen gang lurt på om romerne gikk med bukser? Om det fantes kjæledyr i antikken? Om folk trodde på spøkelser eller romvesener? Fra Kleopatra til Colosseum, fra Augustus Cæsar til Alexandria – mange historier fra antikken har en tendens til å fokusere på personer og hendelser som fremdeles er populære takket være filmer, TV og videospill. Men denne tilnærmingen kan føre til at detaljene i hverdagslivet ofte går ubemerket hen.
Historikeren Garrett Ryan har gjort det til sin oppgave å besvare de nisjeorienterte og obskure spørsmålene som angår antikkens Hellas og Roma ved å gå ut på nettet og tilby sin ekspertise på offentlige fora som Reddit. Vi snakket med ham om hans nye bok Nakne statuer, feite gladiatorer og krigselefanter som gjennom en serie korte og humoristiske essays forsøker å besvare disse spørsmålene og mange flere.
Kan du fortelle litt om deg selv og din interesse for antikken?
Så lenge jeg kan huske, har jeg vært interessert i historie, og spesielt i de gamle grekerne og romerne. Dette førte til slutt til at jeg tok doktorgrad i gresk og romersk historie ved University of Michigan. Etter å ha undervist ved noen universiteter forlot jeg den akademiske verden for å starte toldinstone.com, et nettsted som utforsker antikkens historie. Da jeg markedsførte nettstedet mitt, oppdaget jeg historiefora på nettet – spesielt AskHistorians på Reddit – der titusenvis av mennesker stilte spørsmål om grekerne og romerne. Jeg ble aktiv på disse nettstedene og begynte å tenke på å skrive en bok som skulle besvare noen av de vanligste spørsmålene på en måte som var både informativ og humoristisk. Sluttresultatet ble Nakne statuer, feite gladiatorer og krigselefanter.
Hva er det vanligste spørsmålet om grekerne og romerne som du ser blir stilt på nettet?
Det er ikke ett enkelt spørsmål, men visse temaer dukker opp igjen og igjen. Jeg ser mange spørsmål om de mest kjente figurene i den klassiske verden - Kleopatra, Cæsar og Aleksander den store. Andre favorittemner er Romerrikets fall, den romerske hæren og gladiatorer. Generelt sett kjenner de fleste til antikkens Hellas og Roma gjennom massemediene - filmer tvtv, videospill – og spørsmålene deres gjenspeiler dette.

Har du noen gang blitt forvirret av et spørsmål? Og hvis ja, kan du fortelle hva det var?
Jeg blir ofte forvirret, og det er halve moroa! Når man er usikker på et emne, må man fordype seg i kildene, og ofte oppdager man ting man aldri hadde anet. En gang spurte for eksempel en student i en klasse jeg underviste ved University of Michigan om noen romersk keiser eller keiserinne noen gang hadde blitt funnet med en intakt grav. Med en nybakt doktors selvtillit svarte jeg: «Nei, de ble plyndret i middelalderen.» Men senere begynte jeg å tvile på svaret mitt, leste litt på saken og oppdaget at gravene til to romerske keiserinner hadde blitt funnet under rivingen av den gamle Peterskirken i renessansen. Spørsmålet om keiserinnene sine graver kom etter hvert med i boka mi.
Etter din erfaring, hva synes folk er mest overraskende med den antikke verden?
Vi kjenner grekerne og romerne – eller i det minste vil vi tro at vi gjør det – på en måte som vi ikke kjenner noen annen antikk sivilisasjon. Dette fører til alle mulige misforståelser. Folk som kjenner den klassiske historien hovedsakelig gjennom filmer eller videospill, for eksempel, forestiller seg ofte grekerne og romerne i sterke farger – fullt av blodsutgytelse og utsvevelser, umulig dyd og usannsynlig last. Det er selvfølgelig misvisende. Grekerne og romerne var tross alt bare mennesker, ikke så forskjellige fra oss når det gjelder de grunnleggende spørsmålene om å tjene til livets opphold eller stifte familie. Men det er like misvisende å tro at grekerne og romerne var akkurat som oss. For de fleste av oss er det vanskelig å forestille seg å leve i en verden der praktisk talt hvert måltid består av brød eller grøt, der forventet levealder ligger rundt tjueårene og der slaveri er et lett akseptert faktum. Likevel var det den verdenen grekerne og romerne levde i.
Hvorfor tror du at aspekter ved dagliglivet og mange av de andre temaene som tas opp i boken din sjelden forekommer i populærhistoriske skildringer?
Det er alltid etterspørsel etter enda en biografi om Cæsar eller Kleopatra, men det kan være vanskelig å overbevise en forlegger om at publikum ønsker å lære mer om et nisjeemne som antikkens barberere eller prevensjon. Det finnes selvfølgelig bøker som handler om hverdagslivet i antikken, men de fleste av disse er enten akademiske monografier eller lærebøker for studenter. Det som skiller min bok ut, på godt og vondt, er dens variasjon. Så vidt jeg vet finnes det ingen annen bok om antikkens historie som forsøker å møte den allmenne interessen ved å ta opp spørsmål om et bredt spekter av emner, kjente og ukjente.
Er det noe du har oppdaget når du har svart på spørsmål som har overrasket deg?
Alle mulige ting. For å nevne bare ett eksempel, er det første spørsmålet i boka mi: «Hvorfor hadde ikke grekerne eller romerne bukser?» Da jeg lette etter svaret, oppdaget jeg – blant mye annet – at athenerne ofte hadde små mynter i munnen (siden klærne deres ikke hadde lommer), at bukser gjentatte ganger ble forbudt i byen Roma, og at Caligula likte å kle seg ut som Zeus på fester.
Vi vil ikke ødelegge bokens overraskelser, men hadde grekerne eller romerne undertøy?
Så vidt vi kan se, ikke ofte, i hvert fall ikke i moderne forstand. Kvinner brukte brystbånd (en slags proto-BH), men ellers finnes det nesten ingen bevis for at folk brukte det vi ville betrakte som undertøy. Grekerne og romerne foretrakk generelt lette underklær.
Har du noen gang fått et spørsmål som har moret deg spesielt mye?
Jeg kommer på to. Det første var: «Har noen noen gang streaket i Colosseum?» Svaret er dessverre nei. I det minste finnes det ingen skriftlig kilde som nevner det, og det ville ha vært svært vanskelig. Arenaen i Colosseum var skilt fra den første seteraden av et bratt stup og et avansert gjerde. Bueskyttere var stasjonert langs barrieren for å opprettholde orden på arenaen, så selv om noen klarte å klatre over gjerdet, ville han blitt gjennomhullet av piler før han kom langt. Det andre spørsmålet som fikk meg til å le var: «Har akvedukter noen gang blitt brukt som vannsklier?» Også her er svaret nesten helt sikkert nei, selv om vi ikke har noen skriftlige bevis for det ene eller det andre. Nesten alle romerske akvedukter har en svært svak helling – noen ganger bare noen få centimeter per kilometer – så alle forsøk på å skli inne i en slik ville bare ha resultert i blåmerker.
Tittelen på boka di – Nakne statuer, feite gladiatorer, Aog krigselefanter – er mildt sagt spennende. Kan du fortelle oss litt om hvor den kommer fra?
Den fanger oppmerksomheten, ikke sant? Tittelen refererer til tre spørsmål i boka: «Hvorfor var så mange greske og romerske statuer nakne?», «Var gladiatorer feite?» og «Hvordan ble krigselefanter brukt i kamp?» (Hvis du lurer på det, er de korte svarene på disse spørsmålene «kunstnerisk konvensjon», «egentlig ikke» og «veldig forsiktig»)
Kan du fortelle mer om disse feite gladiatorene?
For omtrent 15 år siden oppdaget arkeologer som jobbet i Efesos i Tyrkia en gladiatorgravplass. Benene ble analysert av rettsantropologer, som konstaterte at gladiatorene hadde levd på et fettrikt vegetarisk kosthold. Vi visste allerede dette fra skriftlige kilder – romerne pleide å kalle gladiatorene for «korn-gutter» fordi de levde på grøt av bønner og korn – men teamet fra Efesos var de første som foreslo at gladiatorenes kosthold var ment å gjøre dem feite. Fettlagrene, påpekte de, skal ha bidratt til å beskytte gladiatorenes vitale organer. Dette førte til en rekke populære artikler om feite gladiatorer. Men det finnes ingen gode bevis for at gladiatorene faktisk var overvektige. De fikk antakeligvis spise bønner og korn ganske enkelt fordi de var næringsrike og billige. Mestrene på gladiatorskolene ønsket tross alt ikke tregbevegelige krigere. Siden gladiatorene trente hardt, burde de ha forbrent kaloriene fra bønnene og kornet ganske effektivt. De var kanskje ikke like veltrente som moderne idrettsutøvere, men å dømme etter våre tekst- og kunstkilder var den gjennomsnittlige gladiatoren langt fra overvektig.
Var svarene i boken din vanskelige å finne frem til?
For hver side jeg skrev, leste jeg sannsynligvis tre- eller firehundre. Det var tidkrevende, spesielt siden pandemien begrenset min tilgang til forskningsbiblioteker. Å lese så bredt var en ny opplevelse for meg. Når man tar doktorgrad i klassiske fag, fokuserer man på avhandlingstemaet sitt – i mitt tilfelle de politiske dimensjonene ved monumentbyggingen i de østromerske provinsene – og utelukker i prinsippet alt annet. For denne boken var jeg derimot nødt til å forske på en rekke forskjellige emner, noe som var både fascinerende og utmattende.
Vi forestiller oss at man ikke bare kan gå inn på et bibliotek og slå opp noe i stil med "hadde romerne undertøy på seg»?
Jeg pleier å starte med et generelt tema og deretter gå tilbake til kildene. Når det gjelder spørsmålet om undertøy, begynte jeg med å slå opp artikler om gresk og romersk klær i klassiske leksikoner. Jeg brukte bibliografiene i disse artiklene til å finne bøker om relaterte emner, og leste deretter disse bøkene for å finne de primærkildene som faktisk besvarte spørsmålet.
Det er en ting vi alltid har ønsket å vite: hva var romernes drikkevaner?
Et av spørsmålene i boka mi er: «Hvor mye vin drakk grekerne og romerne?» Så forhåpentligvis kan jeg slukke din tørst etter kunnskap. Drikkevanene varierte selvfølgelig fra person til person, men man har anslått at den gjennomsnittlige romeren drakk omtrent en liter vin per dag – omtrent en og en tredjedel av en moderne flaske. Det kan høres mye ut, men vinen ble inntatt til måltidene og blandet med vann, så vi skal ikke forestille oss at romerne vaklet rundt i sine daglige rutiner. Det virkelig tunge drikkingen fant sted ved banketter. Fortellinger om utsvevelser finnes i overflod. Det var for eksempel en romer som fikk kallenavnet tricongius – «tre-gallon-fyren» – for sin evne til å drikke tre romerske gallon vin (mer enn ti liter) i ett eneste drag.
Wow... og var dette vin slik vi forstår det?
Mer eller mindre, selv om det neppe ville ha virket særlig velsmakende for oss. Som jeg nevnte, ble vin nesten alltid blandet med vann, og selv om den ble silet før den ble skjenket, inneholdt den fortsatt massevis av frø og skallbiter fra druene. Og man tilsatte alt mulig – fra marmorstøv til parfyme og til og med saltvann.
Så når kan vi lære mer om disse fascinerende aspektene ved den antikke verden?
Nakne statuer, feite gladiatorer og krigselefanter vil bli utgitt i begynnelsen av september og kan allerede nå forhåndsbestilles på Amazon og Foyles nettside. I mellomtiden vil jeg oppmuntre leserne til å besøke toldinstone.com, som utforsker mange flere aspekter av den antikke verden.

Ovenfor
Hvordan ble elefanter brukt i kamp?

BElow Hvorfor føler så mange romerske statuer et behov for å vise seg frem for publikum?

2x © Getty Images

Spørsmål om fortiden

«De var kanskje ikke like veltrente som moderne idrettsutøvere, men den gjennomsnittlige gladiatoren var langt fra overvektig»

Over Russell Crowe i hovedrollen i Gladiatormen var de virkelige krigerne kanskje litt tykkere?

Nakne statuer, feite gladiatorer, Aog krigselefanter av Garrett Ryan er tilgjengelig fra 1. september 2021 fra Prometheus Books

3x © Getty Images

Hvem var de
Sacred
Band?

Skrevet av Jonathan Gordon

Professor Paul Cartledge drøfter historien om en av antikkens Hellas’ mest ekstraordinære elitestyrker, som utelukkende besto av mannlige elskere

ThHistorien om det antikke Hellas er full av utrolige fortellinger, uansett om de er historisk korrekte eller om de har blitt til myter gjennom tidene. OEn slik historie som sjelden blir diskutert, men som får stadig mer oppmerksomhet, handler om en gruppe kjent som «Det hellige bånd». Akkurat som Spartas kongelige garde, som ble kjent som «De 300», var Det hellige bånd en elitestyrke som ble opprettet av byen Theben og besto av 300 menn rundt år 379 f.Kr. Det som var unikt med denne gruppen, ikke bare i Hellas men i hele historien, var at de 300 soldatene alle ble valgt ut som par av homoseksuelle elskere.
TTeorien bak dette opplegget var, så langt vi kan utlede av tilgjengelige dokumenter, at disse 150 parene skulle kjempe hardere og mer lidenskapelig når den de elsket sto ved deres side. Opplysningene om deres dannelse, ledelse, opplæring og inspirasjon er sparsomme, men deres deltakelse i noen av de mest avgjørende slagene i det antikke Hellas er godt dokumentert og endte med slaget ved Chaeronea i 338 f.Kr. For å lære mer om Sacred Band snakket vi med professor Paul Cartledge, som har en ny bok om Thebens historie på trappene, som kommer ut senere i år.

Professor Paul Cartledge

Professor Paul Cartledge er AG Leventis-professor i gresk kultur ved Cambridge University og medlem av Clare College. Han har skrevet flere bøker som omhandler et bredt spekter av emner knyttet til antikkens Hellas, blant annet Aleksander den store, Theben, Sparta og demokratiets opprinnelse.

Hva var Sacred Band, og hvordan ble det dannet?
Navnet, den «hellige» delen, ble først bekreftet i 324 f.Kr. av en athensk taler, en mann ved navn Dinarchus. Vi hadde visst at det fantes en avdeling som ble dannet eller reformert (forskere er uenige om hvorvidt det hadde eksistert en elite på 300 tidligere eller ikke), en ny elite på 300 helt sikkert fra 378 f.Kr., og Plutark forteller at grunnleggeren av den ikke var Pelopidas, som skulle bli den mest kjente lederen for den, men en mann ved navn Gorgidas. Men han er nesten ukjent for oss.
Alle kilder er enige om at det som er unikt med den, uten sidestykke – og ingen annen stat følger Theben i fotsporene – er at den besto av 150 par med en eldre og en yngre elsker. Så hvorfor er dette merkelig? Det er merkelig fordi i den formelt anerkjente institusjonen som grekerne kalte pederasti eller paiderastia, betyr «paid-» gutt eller ungdom, som i ennå ikke voksen. I et typisk pederastisk forhold var den eldre partneren en voksen person over 20 år – han kunne til og med være gift. Den yngre partneren var ikke eldre enn 18 eller 19 år, og siden han ennå ikke var voksen, var han fortsatt en pais, som betyr en gutt eller et barn. Det merkelige med thebanerne er altså at de ikke bare

bare cfortsatte slike parforhold, som kanskje ikke var seksuelle, men svært sannsynlig var det, utover tenårene, uten å basere en militær enhet på et erotisk forhold der begge parter var voksne. I den forstand var det ikke et pederastisk forhold, siden den yngre partneren ikke var en pais, han var en anersom betyr en mann.
Hvordan ble de rekruttert? Det vet bare Gud. Søkte folk som et par? Søkte man som enkeltpersoner, slik man gjorde i Sparta til den kongelige livvaktseliten på 300 mann? Forlot medlemmene ved 30 års alder, og søkte man deretter på og kjempet for de ledige plassene på individuell basis? Var det slik thebanerne gjorde? Og så dannet folk par etterpå? Eller hadde folk pederastiske forhold av den vanlige greske typen, bestående av en voksen på rundt 22 til 24 år og en tenåring, som deretter fortsetter sammen til den yngre er 20, slik at de kan søke om å bli med som et par? Hvem vet, hvem vet? Så kan de selvfølgelig gå tapt i kamp. Hvis en av dem blir drept, betyr det da at den andre må forlate Sacred Band for å gi plass til et annet par? Vi får ikke vite noen av disse detaljene i det hele tatt. Det er et absolutt fascinerende tema.
Fantes det noen presedens for en militær enhet som brukte kjærestepar som motivasjon for dem til å kjempe?
Nei, absolutt ikke. Det er både enestående og uutforsket. Ingen andre greske byer fulgte etter dem på denne måten, og jeg tror grunnen til det er at det er ekstremt vanskelig å håndtere. Man må ha massevis av homofile par eller mennesker som er villige til å inngå et parforhold og som er ekstremt gode krigere. Man må ha begge deler. Jeg tror det må ha vært veldig vanskelig.
Vi har forstått at medlemmene ble valgt ut basert på sine meritter snarere enn sosial klasse. Var dette uvanlig?
Det finnes en kilde som påpeker dette. Sosial klasse kan ha flere betydninger. En handler om hoplitter i motsetning til folk som er subhoplitter, men det er en forskjell i rikdom. Det finnes også en aristokrati – det er en forskjell i fødsel. Hvis man i det antikke Hellas anså seg selv som aristokrat – en av de «beste» mennene, som de kalte seg selv – grunnla man vanligvis sitt krav på avstamning, ved å spore slektslinjen sin tilbake til det du og jeg ville kalle en mytisk helt eller til og med en gud. I Sparta fantes det for eksempel en slik sosial elitegruppe som kalte seg Herakles' etterkommere. De hevdet at hvis man gikk langt nok tilbake, kom man til slutt frem til Herakles, som var både en helt og en gud. Thebanerne hadde sine tilsvarende aristokratiske slektslinjer, men jeg tror ikke det ville ha vært nok aristokrater til å fylle dette antallet plasser regelmessig, år etter år.
Når bledet hellige båndet først innført?
Vi tror det ble dannet rundt den tiden da Theben frigjorde seg fra spartanernes herredømme og fikk en ny grunnlov og gjenopprettet føderalstaten Boeotia, i år 378 f.Kr. Da er en av de første tingene man gjør å tenke på hvordan man skal gjenopprette hæren sin. Det var i år 378 f.Kr. at Gorgidas foreslo at man skulle danne det som kalles det hellige båndet. Det kan godt ha vært i bruk tidligere, men dets første suksess kom i 375 f.Kr. ved slaget ved Tegyra. Det var et slag som ble utkjempet mellom denne nye modellen av det thebanske regimentet og en avdeling fra en spartansk okkupasjonsgarnison. Da Theben ble uavhengig av Sparta, ble spartanernes garnison kastet ut av Theben, men de beholdt en garnison på et sted som het Thespiae, noe som var svært praktisk for å holde øye med både Athen og Theben. Det var en avdeling derfra som var ute på manøver da det thebanske hellige båndet overfalt og beseiret dem svært alvorlig i år 375 f.Kr. Spartanerne hadde ikke blitt rammet av noen større militær katastrofe av den typen på rundt 15 år.
Sparta var bygget opp rundt den militære opplæringen av mennene sine, så vet vi hvordan opplæringen til det hellige korpset var i forhold til dette?
Vi vet absolutt ingenting om deres trening, men vi vet også svært lite om nøyaktig hvordan spartanerne ble trent. Det er en ganske interessant endring på gang, nemlig at på slutten av 500-tallet, rundt 400 f.Kr., besto den spartanske borgerkorpset av rundt 3 000 personer. I 371 f.Kr. er det bare litt over 1 000. Jeg skal ikke gå inn på hvorfor dette skjer, men spartanerne gjennomgår internt en form for sosioøkonomisk omstilling som har stor innvirkning på antallet menn de har tilgjengelig for militærtjeneste i frontlinjen. Poenget mitt er at for thebanerne eller andre fiender av Sparta er spartanerne på 370-tallet f.Kr. ikke lenger så mektige som de kan virke. Men spartanernes rykte, myten om dem, var uforminsket. Hvis jeg var thebaner og ville finne ut hvordan jeg best kunne trene mennene mine, ville jeg prøve å finne ut så mye som mulig om det spartanske systemet. Problemet er at spartanerne er svært, svært hemmelighetsfulle, og de slapp bare inn de menneskene i Sparta som de trodde i bunn og grunn var velvillig innstilt til dem for å faktisk se hva som foregikk der. Faktum er at vi ikke får vite av noen kilde nøyaktig hva treningen besto av.
Hvor stor en trusselutgjorde Theben nå mot de andre maktene i Hellas?
Thebanerne utnyttet sin økte dominans i Boeotia til å opptre ganske ubehagelig overfor andre byer i Boeotia. En av dem, Plataea, hadde vært alliert med Athen i mange, mange år (siden 519 f.Kr.), og thebanerne anså alltid at platéerne ved å alliere seg med Athen på en måte hadde vært forrædere mot boeotierne, siden Plataea er boeotisk. I år 373 f.Kr., altså et par år etter Tegyra, dro thebanerne faktisk til Plataea og påførte byen stor skade. Ikke total ødeleggelse, men en hel del skader på byen. Sparta vurderer fortsatt hva man kan gjøre for å velte thebanerne fra tronen. Theben er alliert med Athen, og Athen er villig til å sende tropper for å forsvare thebanerne om Sparta angriper. Det viser seg at hvis vi hopper litt fremover, er vi nå på vei mot knutepunktet, som er slaget ved Leuktra i år 371 f.Kr.
Våre kilder til slaget og hvordan det ble utkjempet kommer fra Xenofon og Diodorus, men de er elendige; de er ikke gode militærhistorikere. Man får ikke noe ordentlig inntrykk av hvorfor slaget tok den formen det gjorde. Det som slår oss, er at thebanerne stort sett ikke hadde noen allierte. Spartanerne var smarte nok til å angripe thebanerne før athenerne kunne komme

«Epaminondas plasserer sine beste tropper, deriblant det hellige båndet, på venstre flanke rett overfor spartanerne»

Bildkilde: wiki/Ward

Hvem var The Sacred Band?

Øverst til venstre Slaget mot Makedonia skulle til slutt bli det hellige båndets siste

Øverst til høyre Aleksander den store plyndret Theben i år 335 f.Kr. og etterlot seg bare et par templer der den store byen en gang hadde ligget

venstre Da spartanerne marsjerte mot slaget ved Leuktra, kunne de ikke ha forventet den innovative tilnærmingen til thebanerne og det hellige båndet

Problemet med kilder

Det er nesten umulig å fastslå detaljene i Sacred Band

Som vi fant ut gjennom vår forskning og samtaler med professor Paul Cartledge, er det svært utfordrende å gå i detalj om hvem og hva det hellige båndet var. «Det finnes ingen Thukydides fra Theben, bare for å gi et eksempel», forklarer Cartledge. «Derfor er vi avhengige av en mye senere kilde, Plutark, som var lokal (ikke fra Theben, men fra den regionen), og han var aktiv rundt år 100 e.Kr. Vi snakker altså om 400–500 år senere. Han er derfor avhengig av de samtidige kildene som fantes, og det er en som nevnes som ikke er umiddelbart samtidig, men han var Alexanders historiker ved navn Kallisthenes.»
Dessverre har Kallisthenes’ verk ikke overlevd, så alt vi har er Plutarchs tolkning. I mellomtiden kunne vi henvende oss til Xenofon, men hans fordommer står i veien. «Xenofon hatet måten Theben vokste frem på i den perioden vi ser på, fra ca. 400 f.Kr. til 338 f.Kr. Xenofon skrev Hellas' historie fra 411 f.Kr. til 362 f.Kr., noe som dekker den første halvdelen av den perioden vi er interessert i, men han klarte å undertrykke den rollen de to ledende thebanske politikerne Epaminondas og Pelopidas spilte», sier Cartledge.
Og også når det gjelder Plutark, er det hindringer for hva vi kan lære. «Plutark skrev biografier om begge disse mennene. Epaminondas var den viktigste av de to, men på grunn av en kopieringsfeil i manuskriptet har hans liv ikke overlevd, noe Pelopidas’ liv derimot har.» Heldigvis var han kommandant for det hellige båndet i slaget ved Leuktra, så hans historie gir oss mye av det vi vet.

og hjelp. Det var i denne kampen at det hellige båndet var en avgjørende faktor for Thebans seier.
Hva var det Det hellige bånd rolle i slaget ved Leuktra?
Epaminondas var den ansvarlige generalen, og det som var uvanlig ved de thebanske hærene (og dette gjelder ikke bare akkurat dette slaget, men strekker seg 50 eller 60 år tilbake til 420-tallet f.Kr.) var dybden på hoplittenes rekker. Normalt ville en gresk hær ha rundt åtte rekker, den ene bak den andre. Avhengig av hvor mange menn de hadde totalt, ville det avgjøre bredden på kampfronten, men dybden var vanligvis åtte rekker. Thebanerne, som gikk tilbake til slutten av 500-tallet f.Kr., hadde allerede begynt å gå opp til tre ganger så dypt som det, altså 25 rekker dypt (slaget ved Delium). I slaget ved Leuctra var de oppstilt i 50 rekker i dybden. Grunnen til at dette slaget er så avslørende og originalt, er at de beste troppene vanligvis ble plassert til høyre, de nest beste troppene lengst til venstre og de mindre gode troppene i mellom. I Sparta, for eksempel, har du kongen og hans elite livvakter i den høyre enden av hver kamprekke. Det Epaminondas gjør er å plassere sine beste tropper, som inkluderer de 300 i det hellige båndet som en enhet, på venstre front, rett overfor spartanerne. Så spartanerne kommer sammen med sine allierte, spartanerne er tradisjonelt på høyre side, åtte rekker dype, og thebanerne, inkludert det hellige båndet, er 50 rekker dype og rett overfor spartanerne. Senere kilder omtaler det som et forsøk på å knuse slangens hode.
Epaminondas har bare tenkt å slå spartanerne ut, og han regner med at spartanernes allierte ikke er særlig ivrige etter å fortsette kampene. Men det er ikke alt. Han har både kavaleri og infanteri, og han bruker kavaleriet til å skape litt forvirring i spartanernes rekker før de to infanterifløyene møter hverandre. Deretter rykker han ikke frem med hæren sin direkte, front mot front, men han rykker frem i en vinkel i det som kalles «vägran», og den venstre siden av hans kampformasjon holdes litt tilbake mens den høyre siden rykker frem litt foran den. Også dette forvirrer den spartanske siden. De er ikke forberedt på det og ikke vant til den typen fremgangsmåte. Så alle disse tre tingene sammen, kavaleriet, vägranen og deretter konsentrasjonen på stor dybde, er nok til å gi thebanerne en absolutt svimlende seier der 400 av 700 tilstedeværende spartanere blir drept. Og de 700 der utgjør to tredjedeler av hele den spartanske borgerhæren, som bare teller litt over 1 000 på det tidspunktet. Spillet er så å si over. Spartanerne har mistet sin hegemoni, sin styrke, og innen fem år vil de miste sin allianse (Peloponnesiske forbundet). Som et resultat av denne seieren blir Theben den største makten ikke bare på fastlandet, i sentrale Hellas, men i hele Hellas. Det kan gripe inn så langt nord som Thessalien og Makedonia, det bygger en flåte, som Epaminondas tar med seg på ferd opp til Svartehavsområdet, ned til sørvestlige Tyrkia. Alt er Theben, Theben, Theben fra 371 f.Kr. til 362 f.Kr.
Hvor stor grad av selvstendighet ville det hellige båndet ha hatt innenfor det thebanske militæret?
Jeg vil si ingen. En hoplit-falang henter per definisjon sin styrke fra sin enhet. Formen på det hellige båndet, dets etos, som i marinekorpset, er unik. De er infanteriets elite, men de må passe inn i falangen.
Til slutt ble de beseiret av Filip II ved Chaeronea. Hadde de har blitt mer sårbare?
Nei, det som har endret seg, er Filippos' oppgang i 359 f.Kr. og før det Epaminondas' død i 362 f.Kr., og enda tidligere Pelopidas' død i 364 f.Kr. Theben i 362 f.Kr. er fortsatt den dominerende enkeltmakten. Det utkjempes enda en kamp, slaget ved Mantinea, der Athen nå har blitt så redd for Theben at det gikk sammen med Sparta (et mye svakere Sparta) og de blir beseiret av thebanerne. Men Epaminondas dør i slaget ved Mantinea, så det er på en måte slutten på Thebens glansperiode som den største militærpolitiske makten på hele det greske fastlandet og i Egeerhavet.
Vi vet ellers svært lite om hva det hellige båndet, eller for den saks skyld noen av de thebanske militærstyrkene, har drevet med i en svært lang periode. Derimot vet vi ganske mye om Filip av Makedoniens oppgang, siden de athenske kildene, som Demosthenes, Aischines og andre talere, fokuserer på Filip. Det han gjør, foruten å forene Makedonia under seg og bli den eneste dominerende makten i Nord- og Sentral-Hellas, er at han oppretter en helt ny type hær.
I stedet for hoplitter, det vil si tungt infanteri med spyd som er ni til ti meter lange, erstatter Filip dem med såkalte sarissabærere. Dette er menn som med begge hender bærer et 18 fot langt spyd, noe som dobler den gjennomsnittlige lengden, og når man nærmer seg makedonerne, gjør det det praktisk talt umulig å komme nær dem før man blir truffet av deres skremmende spyd. Han har dessuten en svært bevegelig og kraftfull kavaleri, noe som er en makedonsk spesialitet over en lang periode.
På denne tiden fantes det flere hellige hærer, og det er mulig at den som kjempet i 338 f.Kr. eller kommandanten for den som kjempet ved Chaeronea, ganske enkelt ikke var like god som den hæren som ble ledet av Pelopidas og grunnlagt av Gorgidas. Det som er heroisk med dem – og jeg tror det er her Spartas Thermopylae-prejudikat kommer inn – er at de blir enige om at «Vi har ikke tenkt å stikke av. Vi skal ikke inngå forlik med makedonerne. Vi skal for helvete dø. Og det gjør de. Det er delvis av den grunn at jeg tror vi bryr oss om Den hellige hær på en måte som vi ikke bryr oss om for eksempel den spesielle elitestyrken Argive 300. Jeg tror det skyldes måten de dør på ved Chaeronea. Filip ledet faktisk styrken personlig, og han skal ha kommet frem til stedet der de døde og sagt noe i stil med: «Disse mennene døde modig.» At en erobrende, arrogant jævel sier det, er en virkelig stor kompliment.
Hadde det hellige båndet noen varig innflytelse på det antikke Hellas?
Ikke i det antikke Hellas, siden det ikke finnes andre eksempler på den typen homoseksuelle, parrede elitestyrker. Det finnes elitestyrker, men ikke av den typen. Men med den moderne gjeninnføringen av selve begrepet homoseksualitet (og på en måte oppfinnelsen av ordet på 1800-tallet) har folk ønsket å skrive homoseksualitet inn i antikkens Hellas' historie på en positiv måte. Hvis du tror at du kan skape både kjærlighet og krig på en svært effektiv måte som homoseksuell, så er dette et fantastisk strålende eksempel for deg å holde frem.

til høyre Epaminondas og Pelopidas, her avbildet under beleiringen av Mantinea i 385 f.Kr., ble hovedpersonene i det hellige båndet

nedenfor Epaminondas ble drept i slaget ved Mantinea, og fraværet av hans lederskap i årene som fulgte kan meget vel ha bidratt til Thebens nedgang

«At en erobrende, arrogant jævel sier noe slikt om fienden sin, er en virkelig stor kompliment»

Bildkilde: wiki/Rijksmuseum

Bildkilde: wiki/WH Weston

Bildkilde: wiki/Tretjakovgalleriet

venstre Pelopidas ble drept i kamp i 364 f.Kr. under en av flere felttog mot nord, mens Theben fremdeles var mektig

nedenfor Pelopidas spilte en sentral rolle i å styrte spartanernes herredømme over Theben etter å ha levd i eksil i noen år. Han fortsatte deretter å lede det hellige båndet

Thebes: Den glemte byen i antikkens Hellas av Paul Cartledge kommer i salg 12. november 2020 fra Picador.

Det thebanske systemet

Hvordan skilte byen seg fra Athen og Sparta?

I store deler av 400-tallet f.Kr. var Theben en stormakt i det antikke Hellas og sto ofte i motsetning til eller overgikk Athen og Sparta. Det var imidlertid en helt annen by enn disse to. For det første var Theben ikke en bystat på samme måte som rivalene, men snarere hovedstaden i en føderal stat kalt Boeotia. Byen ble også styrt ut fra et annet politisk rammeverk, og var verken et demokrati eller et monarki. I stedet var det et oligarki hvor eliteklassen styrte staten.
Under den peloponnesiske krigen i forrige århundre hadde Theben stilt seg på Spartas side, siden Athen lenge hadde vært dens naturlige rival i det sentrale Hellas. Men ettervirkningene gjorde Theben så misfornøyd med Spartas innflytelse at man i 395 f.Kr. allierte seg med Athen, Korint og Argos i en firdobbel allianse for å stå imot Sparta. Takket være persisk støtte gikk Sparta seirende ut av striden, og den bootiske føderasjonen ble oppløst. Fremtredende thebanere, blant dem de avgjørende fremtidige lederne Pelopidas og Epaminondas, deltok i frigjøringen av Theben og utkastelsen av den spartanske garnisonen i 379 f.Kr., og i løpet av de påfølgende årene ble det opprettet en ny regjering. Dette kan ha medført litt mer demokrati i den politiske organisasjonen enn tidligere, og det innebar også en omorganisering av militæret, blant annet dannet Gordidas det hellige båndet. Det var fra dette tidspunktet at Theben ble en stormakt i det antikke Hellas i løpet av de neste 40 årene.

Bilde: © Getty Images

En skje sukker gjør det lettere å svelge medisinen, og det trenger du sannsynligvis med disse eldgamle kurene

Skrevet av Kate Marsh

Såå lenge det har eksistert mennesker, har det eksistert sykdommer og dårlig helse. Og like lenge som det har eksistert sykdommer, har det eksistert medisiner. Noen har vært så effektive at de har blitt brukt i hundrevis, om ikke tusenvis, av år, andre... mindre. Iet er åpenbart at ulike kulturer og sivilisasjoner har hatt sine egne medisiner og påståtte kurer. Mennesker brukte det de hadde tilgang til, spesielt i antikken da handelen ikke var slik den er i dag. Men selv om metodene deres kan ha virket vellykkede, er det noen som ikke lenger ble brukt med tiden. Og med noen av disse «kurene» er det lett å se hvorfor. Etterpåklokskap er tross alt 20/20.
Her undersøker vi ti eldgamle kurer mot alle mulige plager. Noen vil kanskje overraske deg, andre vil kanskje sjokkere deg, og noen vil definitivt virke litt makabre.

Dødninghoder hindrer tannskjæring

Babylonerne drev med nekromanti

Babylon

Syk i Babylon? Den mest sannsynlige årsaken var ganske enkel: du ble straffet av en gud eller av demoniske krefter. Hvis problemet ditt var at et avdødt familiemedlem prøvde å ta kontakt, viste det seg ved at du skar tenner mens du sov – og det fantes et helt spesielt middel mot det.
Den beste måten å drive ut ånden på, mente babylonske leger, var å sove med et hodeskalle ved siden av seg i en uke. Og ikke nok med det – skallen skulle også kysses og/eller slikkes syv ganger hver natt. Man kan trygt si at det sannsynligvis ikke virket.

Blod fra gladiatorer
kurerer epilepsi

Har hjulpet romerne med å bekjempe sykdommer siden det 1. århundret e.Kr.

Roma

Epileptikere i Romerriket trengte ikke å bekymre seg, det fantes et middel for hånden. Blodet fra falne gladiatorer (eller noen ganger leveren deres) hadde tilsynelatende de egenskapene som krevdes for å befri de rammede fra sykdommen deres. Det skjedde heller ikke bare én gang; flere antikke historikere rapporterte at det virket. Men hvorfor virket det?
Det virket definitivt ikke – det er mye mer sannsynlig at en rekke spontane helbredelser fikk romerne til å tro at det var vellykket. Men det romerne selv opplevde, var en religiøs opplevelse. Gladiatorkampene hadde begynt som etruskiske begravelsesleker, og deres religiøse betydning fortsatte inn i romertiden. Som et resultat av dette ble gladiatorenes blod ansett for å ha nesten magiske egenskaper.
Alle gode ting har selvfølgelig en slutt, og da gladiatorkampene gikk av moten rundt år 400 e.Kr., ble de erstattet av henrettede personer, og «kuren» fortsatte.

Bildkilde: wiki/shaw.ca

Elefantgalla
frisker opp pusten

En sivilisasjons svar på munnskyll

Kina

Biler har alltid vært brukt i tradisjonell kinesisk medisin, men i antikken var det elefantenes tur. Som nevnt i Lei Xiaos Avhandling om fremstilling av medisinersom dateres tilbake til 500-tallet, ble den brukt til å behandle halitose, eller dårlig ånde. Selv om det virker litt kontraintuitivt, sverget gamle kinesiske leger til det, fortynnet det med vann og beordret pasientene sine til å gurgle blandingen.
Det var imidlertid ikke det eneste bruksområdet for elefantgalle. Den kunne også tørkes og males til piller sammen med galle fra karpe, bjørn, okse og moskus. Sammen med grønn te kunne disse pillene angivelig kurere blindhet forårsaket av optisk atrofi og glaukom.

Trepanering mot hodepine

Det eldste trikset i boka

Peru

Trepanering er den eldste kjente kirurgiske inngrepet i verden. Det er en grusom operasjon hvor man skjærer, borer eller skraper et hull i pasientens hodebunn – og det er ikke overraskende at ikke alle overlevde. Det hindret imidlertid ikke de gamle peruanerne.
I det andinske høylandet har man funnet trepanerte hodeskaller som dateres tilbake til 400 f.Kr. Faktum er at flere har blitt funnet der enn i noen annen forhistorisk sivilisasjon i verden – og det var en utbredt skikk med røtter i forhistorien.

Stopp for graviditet
vandrende livmødre

Å bære et barn vil helbrede deg, selv om fødselen tar livet av deg

Hellas

I antikkens Hellas var en av de farligste tingene for kvinner en «vandrende livmor». Ifølge greske leger som Hippokrates kunne en kvinnes livmor bevege seg oppover i kroppen og forårsake slapphet. Hvis den beveget seg for langt ned, kunne den føre til døden. Aretaeus fra Kappadokia sa at den «beveget seg av seg selv hit og dit i sidene».
Så hva var kuren? Den mest kjente var enkel: å bli gravid så ofte som mulig. Man trodde at dette ville holde livmoren opptatt, slik at den skulle slutte å vandre rundt i kroppen.

Blodtapping for balanse

Denne grufulle praksisen fantes allerede før middelalderen

Selv om det antas å ha sitt opphav i det gamle Egypt, var grekerne alltid begeistret for årelating som medisinsk behandling. De trodde at visse sykdommer skyldtes et overskudd av blod, og leger som Erasistratus på 400-tallet f.Kr. var ivrige tilhengere av denne teorien. Det innebar at en del blod måtte tappes ut av kroppen for å gjenopprette balansen.
Denne ideen om balanse ble fremmet noen hundre år senere av den gresk-romerske legen Galen, som oppmuntret til utbredt bruk av metoden i hele det romerske riket. Faktum er at det var så populært at det fortsatte inn i middelalderen og videre – George Washington fikk tappet fem til syv pints blod på bare 16 timer i et forsøk på å kurere en alvorlig sykdom. Dessverre virket det ikke, og han døde kort tid etter.

Akkurat det den antikke legen foreskrev

Dyreekskrementer: et mirakelmedisin

Det gamle Egypts universalmiddel var ikke særlig hyggelig

Egypt

Fra en sivilisasjon som nesten hadde fullstendig oversikt over store deler av sin forståelse av menneskekroppen, og som hadde et fantastisk medisinsk system, kommer et kanskje litt overraskende legemiddel: dyreekskrementer. Og det ble brukt i stor utstrekning.
Krokodilleavføring ble brukt som prevensjonsmiddel for kvinner, og avføring fra andre dyr hadde tilsynelatende sine egne helbredende egenskaper og kunne avverge onde ånder. Det viser seg imidlertid at det var en viss metode i galskapen. Forskning har vist at mikrofloraen i visse typer dyreavføring faktisk inneholder visse antibiotiske stoffer.

Rått kalvekjøtt
kurerer rabies

Det uvanlige middelet mot virussykdommen

Å bli bitt av et vilt dyr i det gamle Roma var ikke verdens undergang, ifølge Plinius den eldre. Det var tre enkle trinn man måtte følge. Først og fremst skulle man skjære opp såret og legge rå kalvekjøtt på det. Deretter skulle man gå over til en diett bestående av kalk og svinefett – ikke det mest smakfulle, men det som ikke dreper deg, gjør deg sterkere, ikke sant? Til slutt skulle man drikke en blanding av vin og kokt grevlinggjødsel. Av en eller annen grunn ble det ikke så populært.

Gift som brukes som medisin?

Kvikksølv og arsen skal gjøre deg friskere

Mesopotamia

Medisinen i det gamle Mesopotamia var på mange måter lysår foran sin tid. Legene hadde egne mottak, pasientene hadde egne senger, og de medisinske legene samarbeidet med religiøse healere. Men det var visse sider ved legekunsten som var tvilsomme. Kvikksølv og arsen, som i dag begge er kjent for å være dødelige i relativt små doser, var vanlige medisiner. De ble forskrevet som medisiner, og det samme skjedde i Babylon og andre steder også.

Bildkilde: wiki/Il Dottore

Magiske ord motvirker malaria

Alle veier fører til abrakadabra

Abrakadabra – og malariaen er borte! I dag er det kjent som et ord som brukes av trollmenn med sine svarte og hvite tryllestaver, men i det gamle Roma var det et middel mot malaria. I et så stort imperium som Roma var malaria en vanlig dødsårsak, så det var viktig å finne et middel, eller i det minste noe som kunne avverge sykdommen. Amuletter ble laget med ordet inngravert for å beskytte bæreren. Den første som bar en slik var keiser Caracalla, og han ble aldri rammet av malaria. Selv om dette sannsynligvis var mer en tilfeldighet enn vitenskap, hindret det ikke at det ble en utbredt praksis som fortsatte inn i middelalderens europeiske folklore.

Kongelig liv

Vinnere og tapere i kampen om tronen

036  Karl I: en tyrannisk konge?
Har den avsatte kongen blitt husket av historien på en så rettferdig måte som han fortjener?
046 Kongelige trendsettere
Noen av de fantastiske motetrendene som ble startet av medlemmer av kongefamilier
052  Saladin: Den første sultanen han tok opp kampen mot korsfarerne og vant, men hvordan klarte han å forene den islamske verden?
062 Diva-dronningen oppdag den regelbrytende og konvensjonsfiendtlige Christina av Sverige

CharleS

Englands tyranniske konge

Hans regjeringstid rev en nasjon i stykker, men hvor mye blod har han på hendene?

Skrevet av Jessica Leggett

Xxxxxxxxxxx

Karl I

On 3Den 1. januar 1649, da kong Karl I ble eskortert gjennom Banqueting House til stillaset utenfor, gikk han under det praktfulle takmaleriet av Peter Paul Rubens, som han hadde bestilt 13 år tidligere. A En hyllest til sin far, kong Jakob VI og I, forherliget monarkiet og symboliserte kongenes guddommelige rett – en tro som førte Karl til bøddelens blokk.
DAv noen ansett som en tyrann og av andre hyllet som en martyr, var Karl en kontroversiell konge som fortsatt vekker debatt nesten fire århundrer etter sin død. Som Jakobs andre sønn tilbrakte Karl de første 12 årene av sitt liv som reserve til tronarvingen frem til sin eldre bror Henry Fredericks, prins av Wales, døde i 1612. Han etterfulgte sin far i 1625, og i begynnelsen var det spennende med en ny, ung konge.
LKnapt to måneder etter at han tiltrådte tronen, giftet Karl seg med prinsesse Henrietta Maria av Frankrike, som var katolikk. Ekteskapet bekymret parlamentet, som fryktet at hun skulle påvirke ham til å gjeninnføre katolske skikker og føre den engelske kirken i retning av katolisismen.
Tdet var en økende mistillit til Karls religionspolitikk. I likhet med sin far ønsket han skape religiøs enhet i hele England, Skottland og Irland. Men noen av hans synspunkter, for eksempel at det skulle være et hierarki i kirken og at kirkens overhoder skulle behandles med respekt, var altfor katolske for puritanerne i parlamentet.
RKarl anså det også som sin rett å innføre religiøse reformer. Han arvet også sin fars urokkelige tro på kongens guddommelige rett, at en monark var utpekt av og kun ansvarlig overfor Gud. Følgelig forventet Karl at hans ønsker skulle gjennomføres uten å bli satt i tvil, og betraktet all kritikk mot ham som et tegn på illojalitet. Jakob hadde forstått behovet for å inngå kompromisser med parlamentet når det var nødvendig, men det gjorde ikke Karl – som manglet politisk dyktighet. I stedet ønsket han å regjere på sine egne vilkår, noe som førte til stadig flere konflikter med parlamentet.
Ai et forsøk på å begrense kongens kongelige privilegier brøt parlamentet med

«Charles overtok tronen etter sin far i 1625, og i begynnelsen var det spenning rundt en ny, ung konge»

Ovenfor
Kong Karl prøver å arrestere de fem parlamentsmedlemmene

prejudikat ved å nekte ham livsvarig rett til å innkreve tollavgifter, såkalte tonnasje- og pundavgifter. I stedet ble det vedtatt at han bare skulle få gjøre dette i ett år, noe som gjorde Karl rasende.
Tantagonismen forverret seg da parlamentet nektet å bevilge de midlene Karl trengte for å fortsette sine kostbare kriger mot Spania og Frankrike, som ble oppmuntret av hans foraktede favoritt, hertugen av Buckingham. Da parlamentet krevde at kongen skulle avsette Buckingham, nektet han og valgte i stedet å oppløse parlamentet. Faktum er at Karl oppløste parlamentet tre ganger i løpet av de første fire årene av sin regjeringstid.
Siden han ikke hadde noe parlament, tyde Karl til skatteøkninger gjennom et tvangslån i 1626–27, der de rike ble tvunget til å gi ham penger. Han gjorde dette uten parlamentets samtykke, noe som forårsaket sinne og misnøye, særlig da han uten rettssak fengslet fem riddere som nektet å betale.
Imai 1628 var Karl tvunget til å henvende seg til parlamentet igjen for å skaffe mer penger. Parlamentet svarte med å gi ham Petition of Right, en redegjørelse for borgernes friheter og rettigheter. Petisjonen ba kongen om å erkjenne at han ikke kunne øke skattene uten parlamentets samtykke, ikke fengsle folk uten grunn, ikke sende soldater til undersåtter eller innføre krigslover mot dem.
Charles ga motvillig sitt samtykke til begjæringen, men kort tid etter presiserte han at den «ikke skulle gi noen nye privilegier». Han hevdet også sin rett til å innkreve tonnasje- og pundavgift, selv om parlamentet ikke hadde gitt sitt samtykke. Drapet på Buckingham i august førte til håp om at spenningene mellom Charles og parlamentet skulle avta, men det var forgjeves.
WDa Charles innkalte parlamentet igjen i januar 1629, uttrykte de sin motstand mot at han skulle innkreve tonnasje og pund uten godkjenning. I mars forsøkte Karl å utsette parlamentet, men talmannen Sir John Finch ble holdt fast i stolen sin av tre medlemmer da underhuset vedtok flere forslag som kritiserte Karls handlinger, blant annet utnevnelsen av biskoper som syntes å undergrave kirkens kalvinistiske doktriner. Kongen ble rasende og oppløste parlamentet, som han ikke innkalte igjen i de påfølgende 11 årene, en periode som kom til å bli kalt Karls personlige styre.
Til sine kritikere ble Charles' Personal Rule kalt «de 11 års tyranni». Det er imidlertid verdt å huske at det ikke var uvanlig å regjere uten parlament i lengre perioder perioder. Både James og Elizabeth I hadde unngått å ha noe med parlamentet å gjøre i så stor grad som mulig, siden parlamentet ikke var nødvendig for den daglige driften av landet.
Siden han ikke var villig til å forhandle med parlamentet, søkte Karl fred med Frankrike og Spania, noe som ble godt mottatt i England, men han hadde ikke gitt opp håpet om å fortsette krigene sine i utlandet. For å skaffe penger brukte han seg av stadig mer upopulære metoder som å gi monopol på varer som såpe, noe som drev opp prisene.
Hans mest forhatte skatt var imidlertid hans forsøk på å innføre skipsavgift fra og med 1634 som en permanent form for beskatning i hele landet, selv om den tidligere bare hadde gjeldt kystsamfunn i krigstider. Siden Karl hadde gjort dette uten parlamentets samtykke, anså mange det som ulovlig og nektet å betale.
Hans beslutning om å innkreve skatt uten parlamentets godkjenning ble av noen ansett som et bevis på at han var en tyrannisk hersker som så for seg et absolutt monarki. Ved å ikke innkalle parlamentet på over et tiår mistet Karl og hans rådgivere også kontakten med folkets bekymringer og meninger, noe som isolerte ham ytterligere.
Spenningen nådde kokepunktet da Karl forsøkte å gjennomføre de religiøse reformene som William Laud, erkebiskopen av Canterbury som ble utnevnt i 1633, hadde gjennomført. Disse arminianske reformene, som la vekt på ritualer og seremonier, lå for nær katolisismen for puritanerne i parlamentet. Og da Charles forsøkte å innføre en ny Boken om felles bønn i Skottland uten å rådføre seg med kirken eller det skotske parlamentet, brøt det ut et opprør som utløste biskopskrigene mellom 1639 og 1640.
Siden Charles manglet midler til å sette opp en hær, innkalte han på nytt parlamentet, som trådte sammen i april 1640. Umiddelbart kritiserte parlamentsmedlemmene ham for at han hadde nektet å innkalle dem i over et tiår, og erklærte at de ikke ville innvilge hans krav om penger. Et parlamentsmedlem, John Pym, klaget over de kongelige overgrepene som var begått mot parlamentets friheter, lov og religion under Karls personlige styre. Nok en gang oppløste en rasende Karl parlamentet etter bare tre uker.
Han innkalte parlamentet på nytt i november samme år da hans menn ble beseiret av de skotske opprørerne. Parlamentet, som ble kalt det lange parlamentet fordi det skulle samles i løpet av de neste åtte årene, gransket umiddelbart Karls handlinger. Samtidig brøt det ut et katolsk opprør på Irland, og både Karl og parlamentet ble enige om at

«James hadde forstått behovet for å inngå kompromisser med parlamentet når det var nødvendig, men Charles – som manglet politisk dyktighet – gjorde ikke det»

Ovenfor Cromwell og New Model Army avbrøt forhandlingene med kongen

rett Deres nederlag i slaget ved Naseby var katastrofalt for rojalistene

TKongens spion

Jane Whorwood var en av Charles’ mest lojale hemmelige agenter

Jane Whorwood var datter av en skotsk hoffmann og senere stedatter til James Maxwell, en gentleman i Karls sovekammer, og var en trofast spion og nær fortrolig til kongen under borgerkrigen. Ikke overraskende finnes det knapt noen opplysninger om hennes hemmelige aktiviteter – vi har ikke engang et portrett av henne – og hennes historie forble stort sett glemt i hundrevis av år.
Whorwood ble involvert i rojalistenes sak da Charles flyttet hoffet sitt til Oxford i begynnelsen av borgerkrigen. Hun var en ekstremt oppfinnsom kvinne og smuglet ulike gjenstander til kongen i Oxford, blant annet gull i såpebøtter. Takket være en bevart loggbok vet vi at hun var ansvarlig for at gull til en verdi av minst 85 000 pund ble smuglet inn i byen, hovedsakelig fra rojalisten Sir Paul Pindar. Whorwood bidro også til å etablere og drive royalistiske etterretningsnettverk i London og Edinburgh, samt til å samle inn penger til kongen.
Hun organiserte også flere fluktforsøk for Karl da han satt fengslet av parlamentet. I november 1647 rådførte Whorwood seg med den berømte astrologen William Lilly om hvor kongen kunne flykte hvis han klarte å rømme fra Hampton Court, hvor han hadde sittet fengslet siden august. Uten hennes viten klarte Charles å rømme fra palasset mens hun rådførte seg med Lilly.
Året etter søkte Whorwood igjen Lillys råd om hvordan hun kunne hjelpe Karl med å rømme fra fangenskapet på Carisbrooke. I mai samme år, etter å ha forsynt kongen med syre for å svekke vindusbommen i rommet hans, sørget hun for at et skip skulle vente i Queensborough ved Medways munning for å frakte Charles til Nederlandene. Kongen klarte imidlertid ikke å rømme fra slottet, og Whorwood måtte vente om bord på skipet i fem uker. Etterpå skrev markisen av Hertford til jarlen av Lanark, Janes svoger: «Hvis de andre hadde gjort sitt like grundig som Whorwood, ville kongen ha vært på frifot.»
Hun korresponderte ofte med kongen, og de få brevene som er bevart, er i stor grad skrevet i kode. Hun besøkte til og med Charles under fengselsoppholdet hans, og det er mulig at de hadde et intimt forhold, noe som fortsatt diskuteres i dag.
Til tross for at Jane var engasjert i kongens sak, ble hennes innsats snart glemt etter hans død, og hun forble ubelønnet etter restaurasjonen i 1660. Hun døde i fattigdom i 1684.

å sende en hær for å ta tak i saken. Parlamentsmedlemmene hadde imidlertid ikke tillit til at han ville være i stand til å lede hæren, da de fryktet at en katolsk konspirasjon var under oppseiling.
Parlamentet vedtok deretter Grand Remonstrance i november 1641, en liste med klager på Karls personlige styre, skrevet av Pym og hans tilhengere. Karl ble opprørt og avviste Remonstrance og forsøkte i januar 1642 å arrestere fem av sine største kritikere. Taleren, William Lenthall, nektet å fortelle hvor de befant seg, og parlamentsmedlemmene klarte å flykte. Den ydmykede kongen forlot London fem dager senere da opinionen vendte seg mot ham.
Detstod klart at krig ikke lenger kunne unngås, og 22. august 1642 heiste Karl det kongelige flagget i Nottingham, noe som markerte starten på det engelske borgerkrigen. Det som fulgte var den blodigste konflikten som noensinne har funnet sted i England, da rojalister og parlamentariker gikk til kamp. I løpet av de to første årene hadde rojalistene overtaket, og fredsforhandlingene mislyktes fordi parlamentets forslag ville ha redusert kongens makt.
HvisKarl hadde vært villig til å inngå kompromiss, hadde det kanskje reddet livet hans og monarkiet. I stedet forverret situasjonen seg raskt for kongen takket være parlamentets seire i slaget ved Marston Moor i 1644 og slaget ved Naseby i juni 1645, under ledelse av Oliver Cromwell. Det var ved Naseby at parlamentets New Model Army, som ble opprettet i 1645 og var full av puritanere, for første gang kom i kamp.
Charles ble til slutt tatt til fange i 1646 og overlevert til parlamentet i januar 1647. Kongen ble satt i husarrest og flyttet rundt før han ble ført til Hampton Court Palace, hvor både parlamentet og New Model Army igjen forsøkte å forhandle med ham. Charles nektet å akseptere et konstitusjonelt monarki og rømte fra Hampton Court i november, men han ble snart pågrepet igjen og fengslet i Carisbrooke Castle på Isle of Wight.
WMens han tilsynelatende forhandlet med parlamentet, planla Charles i hemmelighet og utforsket alle alternativer han kunne. Blant annet sørget han for at skottene invaderte på hans vegne i bytte mot at presbyterianismen – en form for protestantisme – skulle innføres i England, og han oppmuntret til rojalistiske opprør i England og Wales. Dette førte til utbruddet av den andre borgerkrigen i mai 1648, som endte med en parlamentarisk seier i august samme år.
Parlamentet stemte for å fortsette forhandlingene, men Karls intriger hadde gjort Cromwell og New Model Army fiendtlige, og de nektet å forhandle med en mann de ikke anså for å være annet enn en tyrann. Noen måtte betale prisen for blodsutgytelsen under konflikten, og for hæren lå det ansvaret på Charles – det var på tide å stille kongen for retten.
Det lange parlamentet ble deretter renset ut 6. desember 1648 av oberst Pride, en venn av Cromwell, hvis menn hindret alle parlamentsmedlemmer som kunne tenkes å sympatisere med kongens sak og være uenige med hæren, fra å innta sine plasser. Dette inkluderte mange av de moderate puritanerne som hadde vært sterkt involvert i krigens første år, og de gjenværende parlamentsmedlemmene ble kjent som Rump-parlamentet.
Charles' rettssak begynte 20. januar 1649 i Westminster Hall under ledelse av rettens formann John Bradshaw. Han var tiltalt for forræderi og tyranni mot sitt folk, men kongen nektet å anerkjenne domstolens legitimitet. Da riksadvokat John Cook begynte å lese opp tiltalen, banket Charles ham på skulderen med stokken sin for å be ham om å slutte. Cook fortsatte, og kongen slo ham derfor med stokken slik at sølvspissen falt av. Som konge forventet Charles at noen skulle plukke den opp for ham, men da ingen gjorde det, ble han tvunget til å hente den selv.
Charles nektet å samarbeide og tilstå, noe som var nødvendig for at rettssaken skulle kunne innledes, og sa trassig
"Jeg skulle gjerne vite av hvilken myndighet jeg er kalt hit ... Jeg vil vite av hvilken myndighet, jeg mener lovlig ... Husk at jeg er deres konge, deres lovlige konge, og hvilke synder dere påfører dere selv og Guds dom over dette landet. Tenk nøye over det, sier jeg, tenk nøye over det, før dere går videre fra en synd til en større...»
RMens Karl var fast i sin tro på kongers guddommelige rett og at han var utpekt av Gud, var han overbevist om at retten ikke hadde noen rett til å dømme ham, særlig siden rettssaken ikke fulgte de prosedyrene som loven foreskrev – det fantes jo ingen retningslinjer for hvordan en konge skulle stilles for retten.
Enuke senere gikk retten videre med dommen, til tross for at Karl hadde nektet å tilstå. Dommerne erklærte ham skyldig og uttalte at: «Han er en tyrann, forræder, morder og allmenn fiende av det gode folket i denne nasjonen, [og]

rett Dronning Henrietta skriver et brev til støtte for sin ektemann

Whvem drepte kongen?

Mysteriet bak bøddelens identitet

Helt siden Karl ble henrettet for nesten fire hundre år siden, har det vært spekulasjoner om hvem som halshugget kongen. Både bøddelen og assistenten hans bar ansiktsmasker, parykker og falske skjegg for å skjule identiteten sin for de som var til stede ved henrettelsen, kanskje av frykt for at deres medvirkning til Karls død skulle få konsekvenser. Det har til og med blitt antydet at bøddelens unnlatelse av å rope «Se en forræders hode!» da han løftet opp Karls avhuggede hode, skyldtes at han ikke ønsket at stemmen hans skulle bli gjenkjent.
I ettertid kan man konstatere at bøddelen og hans assistent gjorde klokt i å forkledde seg, med tanke på de represaliene som inntraff da Karl II vendte tilbake for å overta sin avdøde fars trone i 1660. Etter restaurasjonen innvilget Indemnity and Oblivion Act amnesti til dem som hadde støttet parlamentarikerne, bortsett fra 104 personer – hvorav 49 ble navngitt, pluss de to bødlene.
Mannen som ofte nevnes som den mest sannsynlige kongens bøddel var Richard Brandon, som var Londons bøddel mellom 1639 og 1649, En pamflett med tittelen Richard Brandons bekjennelse ble publisert kort tid etter hans død i juni 1649, bare fem måneder etter henrettelsen. Til tross for at Brandon alltid benektet at han var den som drepte kongen, skal pamfletten ha gjengitt Brandons tilståelse på dødsleiet – men den anses generelt å være en forfalskning.
Andre kandidater har blitt foreslått gjennom tidene, men ingen av dem har blitt bekreftet som bøddelen. Selv om vi sannsynligvis aldri vil få vite hvem bøddelen var, vet vi at det må ha vært en profesjonell, siden vedkommende klarte å hugge av kongens hode i ett eneste slag.

Bildkilde: wiki/The British Library

«Hvis Charles hadde vært villig til å inngå et kompromiss, kunne det ha reddet livet hans og monarkiet»

Over Dette maleriet av Anthony van Dyck skulle danne grunnlaget for en marmorbyste av Lorenzo Bernini

Nedenfor Et portrett av kongen og hans hustru Henrietta Maria

Bildkilde: wiki/Kroměříž erkebispedømmets museum

Tegn på tross
Kong Karl har på seg hatten på portrettet, akkurat som han hadde den på seg gjennom hele rettssaken. Kongen nektet å ta av seg hatten, en gest som ville vært et tegn på respekt for dommerne, siden han ikke anerkjente domstolens legitimitet.

Frykt for attentat
På dette portrettet har Karl et lengre og fyldigere skjegg enn vanlig. Parlamentet hadde sagt opp barbereren hans, og han nektet å la noen barbere skjegget sitt i ukene før rettssaken, fordi han var redd for at halsen hans skulle bli skåret over med barberkniven.

Symbol på kongedømmet
Rundt halsen bærer Charles et blått skjerp med et skjerpmerke, kjent som Lesser George, som er en del av insigniene til den prestisjetunge Strumpebandsorden Strumpebandsorden. Ved å bære dette understreker kongen sin kongelighet og sin tro på kongens guddommelige rett.

Kongens sete
Vi vet at kongen under rettssaken i Westminster Hall satt på en karmosinrød fløyelsstol som ligner den som er avbildet på dette portrettet. Stolen ble plassert foran dommerne på ordre fra John Bradshaw, rettens formann.

Tden falne monarken

Analyse av det siste portrettet av kong Karl I

Kunstneren Edward Bower, som hovedsakelig arbeidet på oppdrag fra parlamentsmedlemmer, fikk i oppdrag å lage dette portrettet av kong Karl I. Det er sannsynlig at han laget skisser av kongen inne i Westminster Hall før han utførte flere portretter i sitt atelier. Det er et sympatisk portrett, men mange valgte å se det som en skildring av Karls martyrium snarere enn kulminasjonen på den juridiske prosessen som førte frem til hans henrettelse. Da Karl II gjorde sin inntog i London etter restaurasjonen i 1660, ble Bower interessant nok utnevnt til å ri i hans nærvær.

Værdig fremtoning
Til tross for rettssaken og de vanskelige omstendighetene han befant seg i, virker kongen rolig i dette dystre portrettet. Dette er overraskende, siden man antar at portrettet sannsynligvis ble bestilt av en av Karls motstandere.

Små forskjeller
Det finnes tre versjoner av dette portrettet, og akkurat denne versjonen befinner seg for tiden i Royal Collection. I de to andre versjonene holder kongen dette papiret samt sin sølvknoppede stokk, som Charles brukte til å slå generaladvokat John Cook med.

Ridderordenen
Strumpebåndsordenens insignier kan ses her på venstre side av Karls kappe. Han innførte faktisk dette spesielle designet, en åttekantet stjerne, i 1627, for å bæres av riddere av Strumpebandsordenen på venstre side av kappene, jakkene og ridejakkene deres når de ikke hadde på seg mantlene sine.

skal henrettes ved at hodet hans skilles fra kroppen hans." Etter å ha hørt dødsdommen ba Charles om å få tale, men hans anmodning ble avslått.
JTre dager senere befant han seg på skafottet i Banqueting House i Whitehall. Han hadde på seg to skjorter fordi han var redd for at kulden skulle få ham til å skjelve, og at folkemengden skulle misforstå det som frykt. Bare de som sto rundt ham kunne høre hans siste tale, og hans siste ord skal angivelig ha vært: «Jeg går fra en forgjengelig til en uforgjengelig krone; der ingen uro kan finnes, ingen uro i verden.»
Tilskuerne var stille da Karl la hodet på bøddelens kiste, inntil øksen løftet seg og senket seg og skar hodet av kroppen i ett eneste slag. Et øyenvitne, en ung rojalist ved navn Philip Henry, skrev senere i sin dagbok at det var «et slikt brøl blant de tusenvis som da var til stede, som jeg aldri har hørt før og ønsker at jeg aldri får høre igjen»
Idet øyeblikket Karl ble henrettet, ble han en martyr for mange. Da hodet hans ble løftet opp slik at de tilstedeværende kunne se det, gikk folkemengden frem til skafottet og dyppet lommetørklærne sine i blodet hans. Det tok ikke lang tid før det begynte å spre seg rykter om at disse lommetørklærne skulle ha helbredet skrofulose og at andre relikvier fra henrettelsen skulle ha utført mirakler.
TBekymringen for at Karl skulle bli en martyr fremgår tydelig av beslutningen om ikke å begrave ham i Westminster Abbey, der hans far og mange andre monarker hvilte i fred. Man fryktet at graven hans skulle bli et pilegrimsmål, og i stedet ble han begravet i stillhet i St George's Chapel på Windsor Castle.
Bn ble nektet en begravelse verdig en konge, noe som ytterligere befestet den ydmykelsen som Charles' død innebar blant hans tilhengere. Det sies at da kisten hans ble båret til kapellet, ble den fløyelsbelagte båren dekket av hvit snø fra en plutselig snøstorm, noe som fremkalte bildet av en uskyldig martyrkonge.
Mellom, Eikon Basilike: Portrettet av hans hellige majestet i hans ensomhet og lidelseren selvbiografi som angivelig inneholdt kongens siste bønner, ble utgitt bare ti dager etter henrettelsen. Til tross for at påstandene om at Karl var forfatteren ble satt i tvil, ble den raskt en bestselger.
Medaljer ble også preget til hans ære, folk samlet på minnesmykker og bilder, og hemmelige gudstjenester ble holdt til hans minne. Forfatteren John Evelyn skrev blant annet at

«Ved å stille sin konge for retten hadde det opprørske parlamentet brutt samfunnets grunnleggende overbevisninger»

Nedenfor Karl satt fengslet på Carisbrooke Castle i månedene før henrettelsen

3x © Alamy

Ovenfor Den undertegnede dødsdommen mot Karl I

Bildkilde: wiki/"The Phelps Family of America and their English Ancestors"

Ovenfor Frontispisbildet av kong Karl I fra Eikon Basilike

Venstre En reproduksjon av et kobberstikk fra 1684 som viser Karls rettssak

henrettelsen «gjorde så sterkt inntrykk på meg at jeg holdt fast ved dagen for hans martyrium».
Som Karl var den tyrannen han var dømt for å være, hvor kom da dette martyriumet fra? Sannheten er at det ikke fantes noen overveldende støtte for kongens rettssak, enda mindre for henrettelsen hans. Det fantes så mange fraksjoner i landet at man ikke med sikkerhet kan si om folkets vilje var for eller imot, men den rapporterte reaksjonen fra folkemengden tyder virkelig ikke på en allmenn følelse av at rettferdighet var blitt skipet.
Ioktober 1649 publiserte dikteren John Milton Eikonoklastes der han forsvarte drapet på kongen og beskrev ham som en «nasjonens tyrann», i håp om å få slutt på det martyrbildet som ble stadig vanligere etter Eikon Basilike. Karls velkjente personlige fromhet og hans religiøse beskyttelse under regjeringstiden fremmet denne martyrfortellingen.
Deter verdt å huske at selv mennene som dømte kongen til døden, var usikre på om de gjorde det rette. Dette fremgår tydelig av at de intervjuet Elizabeth Poole, en «profetinne» som hevdet at hun hadde fått en åpenbaring fra Gud, for å berolige seg selv – selv om hun hevdet at Gud hadde sagt til henne at det var deres rett å stille Charles for retten, men at de ikke skulle skade ham.
Bved å stille sin konge for retten hadde det opprørske parlamentet brutt samfunnets grunnleggende overbevisninger. De trodde likevel at de fulgte Guds vilje og at han hadde uttrykt sin støtte til dem, siden de hadde seiret på slagmarken mens Karl hadde tapt, to ganger. Men Karl hevdet også at han var den som representerte Guds vilje på jorden, noe som resulterte i at disse to gudene i prinsippet kolliderte.
WDa hans sønn, kong Karl II, vendte tilbake i forbindelse med gjeninnføringen av monarkiet i 1660, ble Karl erklært martyr, og datoen for henrettelsen hans ble gjort til en årlig fastedag. Å gjøre Karl til martyr bidro også til å styrke det gjeninnførte monarkiet. Den nye kongen lovet å vise barmhjertighet, men regicidene ble forfulgt – noen ble henrettet og andre stilt for retten, selv om noen klarte å flykte.
Medan ble likene av dem som allerede var døde gravd opp og halshugget og lemlestet postumt på 12-årsdagen for henrettelsen. Likene av Cromwell, John Bradshaw og Henry Ireton (Cromwells svigersønn) ble hengt opp i Tyburn, og hodene deres ble spikret fast utenfor Westminster Hall, med utsikt mot Banqueting House. Cromwells hode forble utstilt i over to tiår.
I1678 gikk parlamentet med på å bevilge «sytti tusen pund til en høytidelig begravelse av hans avdøde majestet kong Karl den første og til å reise et monument over prinsen til ærefullt minne», selv om disse planene senere ble utsatt. To år senere ble boken Patriarcha av Sir Robert Filmer utgitt posthumt, der han forsvarte kongers guddommelige rett, noe som forsterket oppfatningen om at Karls henrettelse hadde vært et forræderi.
Bom man fokuserer på hva som var rett og galt under hans regjeringstid, kan man glemme at Karl var en kjærlig far, ektemann og venn. Han var en ivrig kunstmecenat og la grunnlaget for den kongelige samlingen – som ble solgt og spredt over Europa etter henrettelsen hans – og han utviklet et raffinert hoff.
Han hadde håpet å kunne forvandle England til en europeisk stormakt og skape religiøs enhet etter over et århundre med splittelse siden kong Henrik VIII.s regjeringstid. Karl hadde sine prinsipper, og han holdt fast ved dem og trodde at han gjorde det rette til tross for spenningene som oppstod i landet.
Understreket forsto han aldri parlamentets betydning for engelskmennene og nektet å inngå kompromisser, særlig ikke hvis han mente at innrømmelser ville krenke hans gudegitte autoritet som konge. Han var heller aldri villig til å innrømme når han tok feil. I motsetning til sin far innså ikke Charles monarkiets begrensninger eller at noen forestilte seg et England uten konge. Han forble urokkelig i sin tro på kongens guddommelige rett, noe som ble den drivende kraften bak hans fall.
Var Karl en tyrann eller en martyr? Det er et spørsmål som har blitt stilt i nesten fire århundrer, og det finnes argumenter både for og imot – i denne situasjonen er det opp til hver enkelt å bestemme hva man vil tro. Det som imidlertid er sikkert, er at Karl, til tross for at han var konge, var akkurat som alle andre – et menneske med feil og mangler.

«Cromwells avhuggede hode sto utstilt utenfor Westminster Hall i over to tiår»

Venstre Taket i Banqueting House var noe av det siste Charles så før han døde

Nedenfor A samtidig gravering av Karls henrettelse i Banqueting House

Side 46: 20 kongelige motetrender – finnes i «Modets historia» (Bokasin Guide Special 2025, side 6)

Den første sultanen

Hvordan klarte han å forene den islamske verden for å gjenerobre det hellige land fra korsfarerne?

Skrevet av John Man

spør du noeni det østlige Middelhavsområdet om hvem deres største helt er, vil svaret nesten helt sikkert være Saladin. Hvis man i Europa og Amerika spør etter en arabisk helt, vil svaret trolig være det samme. Bare hans bedrifter forklarer hvorfor. Salāh al-Dīn Yūsuf ibn Ayyūb – kjent som Saladin – forente det meste av den splittede muslimske verden mot korsfarerne, som hadde lagt beslag på det de kalte det hellige land og dets religiøse hjerte, Jerusalem. I 1187, etter 20 års krigføring, gjenerobret han Jerusalem og begynte å drive korsfarerne ut i havet. Men han var mer enn en strålende general. Det var hans personlighet som gjorde ham til en helt for begge sider.
Aselv om han var en leder for araberne, var han teknisk sett kurder, født i Tikrit i Irak en gang mellom 1137 og 1138. Hans far, Ayyub, tok ham med til Baalbek i dagens Libanon for å unnslippe en familiefeide. Dette var den første av mange heldige omstendigheter som kom til å forme livet hans. Baalbek – en gammel by med frisk luft som dufter av frukthager og hager – lå i sentrum av den muslimske verden, som strakte seg fra Spania til India og inspirerte til praktfulle bygninger, rik litteratur og førsteklasses vitenskap. Baalbek lå også på grensen mellom to rivaliserende imperier, abbasidene som hersket i Bagdad og fatimidene i Kairo. De to hadde arvet den store splittelsen i den muslimske verden mellom sunni-muslimer – de som ble veiledet av sunnah, profeten Muhammeds ord som de sporet tilbake til profetens onkel Abbas – og sjiamuslimer (Shiat Ali, Alis parti), som så tilbake på profetens svigersønn Ali og hans hustru, profetens datter Fatima. Abbasidene og fatimidene, sunni og shia: deres rivalisering definerte islam, og de rivaliserende sektenes regioner ble ytterligere splittet av undersekter og ambisiøse herskere. Å forene en slik blanding var en utfordring for alle ledere som ønsket å møte den største utfordringen av dem alle – korsfarerne.
De var der fordi pave Urban II i 1095 oppfordret dem til å dra av sted. Han gjorde det fordi det såkalte Hellige land for det meste var i muslimske hender og dessuten truet av «barbarer» fra Sentral-Asia, tyrkerne, som sakte vandret inn i det landet som nå er oppkalt etter dem. Underveis hadde de erobret Jerusalem, kristendommens hjerte. I tillegg var kristendommen – det meste av det tidligere Romerriket – splittet i seg selv. De vestlige

Bildkilde: John Man

John Man
Historiker og reiseskribent
John Man er spesialist på kinesisk og mongolsk historie og har skrevet en rekke bøker om østlig historie, blant annet biografier om Djingis Khan, Attila, Marco Polo og Kublai Khan, for bare å nevne noen. Han ble tildelt Mongoliets vennskapsmedalje i 2007 for sitt bidrag til forholdet mellom Storbritannia og Mongolia.

«Han var mer enn en strålende general. Det var personligheten hans som gjorde ham til en helt for begge sider»

Saladin: Livet, legenden og det islamske imperiet
av John Man er nå tilgjengelig fra Transworld Publishers

(Europa, med paven som leder) ble utkonkurrert av den østlige delen (som ble styrt av en patriark fra Konstantinopel, tidligere Bysants og nå Istanbul). Urban ønsket å gjenforene kristenheten med en angivelig edel sak - å gjenvinne det hellige land. I en tale til en stor folkemasse i Clermont i sørvest-Frankrike oppfordret han til krig mot de «vantro. Publikum brølte sin tilslutning, og ryktet spredte seg. I det første av mange korstog ledet hundrevis av riddere en pøbel som var ivrig etter bytte, overbevist om at de utførte Guds verk. I år 1099 dro frankerne - som muslimene kalte disse franske inntrengerne - Jerusalem med ekstrem brutalitet. Kysten, fra grensen til Tyrkia til kanten av Sinai, ble til fire kristne stater, forsvaret av 36 formidable slott. Muslimene var opprørte. Lederne krevde jihad, hellig krig. Men de muslimske lederne syntes å være flinkere til å kjempe mot hverandre enn mot korsfarerne korsfarerne. I løpet av de neste 40 årene lærte begge sider å leve sammen. På den muslimske sidenmuslimske siden ga sinne seg for resignasjon.
Yet fantes en mulig leder. Hans navn var Nūr al-Dīn, hersker over Nord-Syria. Gjennom sin far hadde han langvarige forbindelser med Saladins far, som ble Nūr al-Dīns fremste rådgiver. Fra barndommen kjente Saladin Nūr al-Dīn godt. Han var en mann med fine egenskaper – streng, sjenerøs, from, velgjørende, sjarmerende og stilig, «med vakre, smeltende øyne», som kronikøren Ali ibn al-Athir uttrykte det. Hans øverste general var Saladins onkel Shirkukh, kraftig, temperamentsfull og elsket av sine menn. Alle tre – Saladins far, Nūr al-Dīn, Shirkukh – var gode forbilder for den unge Saladin.
Saladins første gjennombrudd kom i sør, i Egypt. Egypterne var sjiamuslimer, deres herskere fatimider, og deres rike var i tilbakegang og plaget av vold. Av 15 vesirer, som hadde den reelle makten under kalifen, en impotent galjonsfigur, var 14 blitt myrdet. I 1163 unnslapp den sittende, Shawar, et drapsforsøk, flyktet til Syria og ba Nūr al-Dīn om hjelp. Nūr al-Dīn gikk med på det i bytte mot en tredjedel av Egypts korninntekter. De to dro av gårde med 10 000 kavalerister og tok med seg den nå 24 år gamle Saladin på en lang og hard marsj over Sinais gruslettene til Kairo. Der vendte den gjeninnsatte Shawar seg mot Nūr al-Dīn og søkte hjelp hos Amalric, den kristne kongen av Jerusalem. De påfølgende kampene var resultatløse, men Saladin viste seg å være en kompetent leder før han vendte tilbake til Syria.
Under Amalric og Shawar sank Egypt ned i enda mer vold og kaos. I slutten av 1168 rykket Nūr al-Dīn ut og sendte Shirkukh for å overta kontrollen, med Saladin som medhjelper. De ble ønsket velkommen som frigjørere. Shawar ble tatt til fange og henrettet, mens Shirkukh ble utnevnt til vesir av den 19 år gamle kalifen al-Adid. Ved hans side sto hans utøvende offiser, Saladin.
En kveld tre måneder senere spiste Shirkukh et altfor kraftig måltid, fikk et anfall og døde. Den åpenbare etterfølgeren var Saladin. Under en overdådig seremoni bekreftet kalifen al-Adid ham i embedet og forklarte med blomstrende ord Saladins plikt til å føre hellig krig: «Når det gjelder jihad, er du den som gir den næring... Gjør derfor spydskaftene klare til å møte den.» Saladin, hvis beskjedenhet ikke ble påvirket av makt og prakt, forpliktet seg ikke bare til jihad, men også til godt styre og tjeneste for den sunnitiske kalifen i Bagdad.
Dette var vanskelige oppgaver. Han tjente to versjoner av islam med to kalifer, i Kairo og i Bagdad, og han skyldte fortsatt lojalitet til Nūr al-Dīn i Damaskus. Han møtte også motstand fra lokalbefolkningen som mislikte tilstrømningen av syrere, fra en 50 000 mann sterk hær av svarte nubiere i sør og fra en sjøbasert invasjon fra det kristne Bysants. Som svar på dette bygde han opp en hensynsløs etterretningstjeneste, lot sin far styre Alexandria og sin eldre bror den sørlige delen av landet, bygde opp flåten og erstattet sjiamuslimske embetsmenn med sunnimuslimske. På den første dagen av det muslimske nyttåret (10. september 1171) lot han under fredagsbønnen erstatte den lokale kalifens navn med Bagdad-kalifens – begynnelsen på Saladins ayyubidiske dynasti (1171–1260). Lykken hjalp til. Den unge kalifen, som fremdeles bare var 20 år, døde, muligens av gift. Saladin viste seg å være en mester i PR, fulgte kalifens lik til begravelsen og forsørget familien hans. Saladin, i begynnelsen av 30-årene, var Egypts øverste hersker.
Under hans faste lederskap og en oppvisning av islamske dyder blomstret Egypt. Saladin beskattet de rike, tvang de fattige til å gi almisser (en av de fremste muslimske dyder) og oppmuntret til handel mellom alle nasjonaliteter – italienere, kristne og jøder – toleranse er en annen islamsk dyd. Hans egen lege var en jøde, Maimonides, datidens største intellektuelle.
Aseier, lykken var på hans side. I mai 1174 samlet Nūr al-Dīn seg under ett parti

«Din tjener har sverget å utgyte blodet til tyrannen i Kerak. Jihad er nå en personlig sak»

Ovenfor
Ayyubidenes kavaleri var et av de mest effektive våpnene i Saladin sin hær

Venstre Saladin ble født i Tikrit i Irak og var av kurdisk opprinnelse

Saladin

Nøkkel

Konfliktene som formet Saladin oppgang

Slaget ved Marj Ayyun
(10. juni 1179)
Under en periode med tørke tilbød Saladin våpenhvile og en slutt på plyndringstoktene i bytte mot at korsfarerne overga nærliggende festninger. Tilbudet ble avvist, og plyndringstogene fortsatte, blant annet ved å brenne avlingene. Korsfarerne sendte ut en styrke til Litanifloden og angrep Saladins fortropp i den tro at det var hans hovedstyrke. Saladin ankom raskt med resten av hæren sin og knuste de kristne styrkene.

Slaget ved Hattin
(3.–4. juli 1187)
20 000 korsfarere kom Tiberias til unnsetning, men ble utmattet av heten og tørken. Saladin møtte denne utmattede styrken med sine 30 000 mann ved Hattin og decimerte dem. Mens han lot herrene dra, inkludert den nye kongen av Jerusalem, Guy de Lusignan, ble fangede tempelriddere og vertshuseiere drept, og han henrettet personlig Reynald de Châtillon.

Slaget ved al-Fule
(30. september – 6. oktober 1183)
Korsfarerne fortsatte sine tokt og hadde fått større kontroll over Syria, så de ønsket å konfrontere Saladin for å få slutt på angrepene hans. Guy de Lusignan forsøkte å delta i nærkamp for å kvele Saladins hær, noe som endte i en dødvannssituasjon mellom de to hærene.

Slaget ved Montgisard
(25. november 1177)
For å utnytte usikkerheten i Jerusalem marsjerte Saladin med 27 000 mann fra Egypt. Hæren hans ble imidlertid splittet på grunn av plyndringstokter underveis. Korsfarerne, ledet av Baldwin IV og Reynald de Chatillon, møtte Saladin ved Montgisard og overrasket ham med en hær som ikke var i orden. Saladins styrker var utmattede etter marsjen og plyndringene og ble fullstendig knust.

Slaget ved Hornene i Hama
(13. april 1175)
Et innledende slag i Saladin sin kampanje for å ta kontroll over Syria, der han sto overfor de samlede hærene fra Aleppo og Mosul. Til tross for at han hadde en mindre styrke, holdt han den sterke forsvarsposisjonen oppe på åsene i Hama og holdt ut så lenge som mulig. Hans forsterkninger fra Egypt snudde kampen da de fanget fienden og beseiret dem.

Beleiringen av Jacob's Ford
(23.–30. august 1179)
Siden festningen ved Jacob's Ford lå bare en dagsmarsj fra Damaskus og utgjorde et mulig mellomlandingssted for korsfarernes inntog i Egypt, satte Saladin i gang med å ødelegge den gjennom en beleiring. Med Baldwin IVs styrker i nærheten måtte beleiringen være rask og nådeløs. Beleiringsminer rundt murene ble brukt for å få dem til å rase sammen, og korsfarerstyrkene på innsiden ble slaktet nådeløst.

Beleiringen av Kerak
(november – 4. desember 1183)
Kerak var slottet hvorfra Reynald de Chatillon angrep muslimske karavaner på vei til Mekka, og var derfor et gjentakende mål for Saladin sine angrep. Ved denne anledningen ledet Baldwin IV personlig sin hær for å lette beleiringen, til tross for at han nå var bundet til en båre. Saladin så at han var klemt mellom denne nye styrken og Keraks murer og avsluttet beleiringen.

Imperiet

Hvem var Nūr al-Dīn, mannen som banet vei for Saladin?

Selv om det kanskje er å gå for langt å beskrive Nūr al-Dīn som en mentor for Saladin, er hans innflytelse på den fremtidige sultanen tydelig. I en tid da en splittet muslimsk verden ikke klarte å samordne motstanden mot de europeiske inntrengerne i Syria og Palestina, viste Nūr al-Dīn veien.
Nūr al-Dīn Abū al-Qāsim Mahmūd ibn Imād al-Dīn Zangī, for å gi ham hans fulle navn, ble født i Damaskus rundt februar 1118, mindre enn 20 år etter at det første korstoget var avsluttet og Jerusalem var erobret. Han etterfulgte sin far Zengi som hersker over Halab i 1146, ikke lenge etter at han hadde gjenerobret grevskapet Edessa fra korsfarerne. Denne seieren skulle bli startskuddet for det andre korstoget, samtidig som Nūr al-Dīn tok kontrollen og ga muslimene et banner å samles om.
Han gjenerobret Damaskus i 1154 og tok gradvis kontroll over Egypt mellom 1169 og 1171. Men i stedet for å bygge opp sin personlige rikdom eller prestisje, ser det ut til at han brukte alle innkrevde skatter på å bygge moskeer, skoler, veikroer kalt karavansarier og sykehus. En stor del av den muslimske verden som Saladin skulle konsolidere i årene som fulgte, ble formet av Nūr al-Dīns styre.

polo. Han døde noen dager senere, allment beundret for sine mange dyder. Saladin innså at han kunne fylle tomrommet ved å følge en storslått visjon: å forene Egypt og Syria, og på dette grunnlaget gjenerobre Jerusalem og drive korsfarerne ut. For å kunne gjøre dette måtte han vende tilbake til Syria.
BVed en tilfeldighet ba guvernøren i Damaskus ham om å innta byen. Han forlot Egypt med store pengesummer og ankom Damaskus i november 1174. Pengene hjalp, men nok en gang økte han sin popularitet ved å tone ned sine personlige ambisjoner og hevde at han forberedte seg på jihad.
DDamaskus utgjorde imidlertid ikke hele Syria. Mosul, Edessa, Aleppo, Hama, Baalbek og Homs var alle halvveis uavhengige, med sine egne hardhendte ledere. Det tok to år å overbevise dem om å være lojale. To ganger overlevde han attentatforsøk fra den mest voldelige av de sjiamuslimske undersektene, assassinene. Igjen viste han seg å være en dyktig leder. FremtidenEn fremtidig forsoning innebar at dagens fiender en dag ville bli allierte, så han viste storhet, forbød vilkårlig massakre og løslot fanger. I 1176, da han vendte tilbake til Kairo, var han hersker over Syria, Egypt og store deler av Nord-Afrika og Vest-Arabia. Han ble kjent som sultan Salāh al-Dīn (troens rettferdighet) – Saladin for europeerne. Bare Aleppo og Mosul forble uavhengige. Jerusalem var nesten innenfor hans rekkevidde.
IDet skulle ikke bli slik, ikke ennå, delvis på grunn av en mann. Hvis Saladin er helten i vår historie, finnes det også en skurk. Han het Reynald de Châtillon og ble av muslimene (og mange kristne) beskrevet som en brutal, svikefull og hevngjerrig skurk. Kanskje var han også sjarmerende, for etter å ha ankommet med det andre korstoget i 1147 giftet han seg med Constance, den 26 år gamle prinsessen av Antiokia, den nest helligste byen i Det hellige land. Etter flere år med plyndring tilbrakte han 16 år i et muslimsk fengsel, inntil han fikk utbetalt en løsepenge. På det tidspunktet var Constance død. Med en ny kone kjøpte han hennes slott, Kerak, en enorm høyde på en klippe på veien mellom Dødehavet og Akababukten. Her opptrådte han som krigsherre og trakasserte muslimske handelsmenn og pilegrimer. I 1177 var han en del av en kristen styrke som overrasket Saladins hær ved Montgisard, et uidentifisert sted i det som i dag er Sør-Israel. I denne unike katastrofen mistet Saladin 2 000 menn og nesten livet.
TDette var et lavpunkt for Saladin. Hans autoritet forble svak i en region som var full av ustabile krefter. Det passet begge sider å bli enige om en våpenhvile. Det skulle ta flere år før vinden snudde til Saladins fordel, ettersom de stridende partene kjempet om overtaket.
OEn av dem var Reynald, som fikk den oppsiktsvekkende ideen om å slå til mot islams hjerte. Den beste metoden var å ta seg frem med båt gjennom Rødehavet, et islamsk reservat som korsfarerne aldri tidligere hadde trengt inn i. Reynald deltok ikke direkte, men i 1183 plyndret og herjet 150 av hans menn i tre skip på begge sider av Rødehavet, inntil de enten ble drept eller tatt til fange. Muslimene sa at Reynalds menn var på vei til Mekka (profetens fødested) eller til Medina for å grave opp Muhammeds grav – en latterlig påstand med tanke på avstanden og umuligheten av å holde seg skjult. Men tanken var nok til å gi Saladin et ekstra løft i sin besluttsomhet om å gjenerobre Jerusalem.
HDe måtte vente. Jerusalem var i hendene på den 23 år gamle Baldwin, en overraskende dyktig leder til tross for at han var rammet av spedalskhet. Dødvannet varte i ytterligere to år, helt til Baldwin døde i 1185 og de kristne begynte å krangle om en arving. I en dramatisk konspirasjon kronet den spedalske kongens søster Sybilla, som var blitt utropt til dronning, sin egen ektemann Guy de Lusignan til konge. Saladin kunne imidlertid ikke dra nytte av dette, da han i løpet av vinteren ble rammet av høy feber og først ble frisk igjen i begynnelsen av 1186.
Ivar det Reynald som inspirerte Saladin til å handle. Nominelt var kristne og muslimer bundet av en våpenhvile, som Reynald alltid ignorerte. Nå gikk han lenger enn det som var tillatt. Saladins sekretær al-Adin nedtegnet hva som skjedde: «Den mest perfide, den mest ondskapsfulle av frankerne» beslagla en karavane med 400 kameler som fraktet muslimske pilegrimer til Mekka. Saladin var rasende. Han skrev til kalifen: «Din tjener har sverget å utgyte blodet fra tyrannen i Kerak.» Jihad var nå personlig.
MEsser spredte seg over Saladin imperium og kalte lederne til en krig for hevn, frigjøring og utslettelse. Omtrent 30 000 kom og slo leir 10 km vest for ferskvannssjøen Tiberias (Galilæasjøen). En kristen hær på 20 000 samlet seg nær Sephoris, en landsby nær Nasaret, under Jerusalems konge Guy de Lusignan. De var riktignok færre, men de var overbevist om at deres tunge kavaleri ville seire. I tillegg hadde de med seg sin største talisman, et stykke utsmykket tre som de trodde var et fragment av det sanne korset. Med Gud på sin side, hvordan kunne de mislykkes?
Guy de Lusignan gjorde et trekk tidlig fredag 3. juli. Under en nådeløs sol hang alt på tilgangen til vann. Mens Saladin hadde kamelkaravaner som hentet vann fra Tiberias-sjøen, planla Lusignan å bruke flere brønner

«Saladin overlevde to drapsforsøk fra de mest voldelige sjiamuslimene: leiemorderne»

Ovenfor Slaget ved Hattin var et viktig vendepunkt i Saladin sine bestrebelser på å gjenerobre Det hellige land

Øverst til venstre Et bilde av Saladin fra 1100-tallet, så nær samtiden som vi vet, men likevel ansett som et idealiserte bilde

Bildkilde: wiki/Freer Gallery of Art

Ovenfor Guy de Lusignan var en fransk konge og ridder som ble konge av Jerusalem etter Balduin IVs død takket være sitt ekteskap med Balduins søster Sibylla

Bildkilde: wiki/Slottet i Versailles

Venstre En skildring fra 1200-tallet av Saladin i kamp mot Guy de Lusignan

Bildkilde: wiki/metmuseum

langs veien. Til venstre for dem reiste det seg to lave åser, Hattins horn, og i nord, 18 km fra den kristne hæren, lå landsbyen Hattin, som hadde en brønn. Ved middagstid, allerede desperate etter vann, var det dit de begav seg, mens muslimske bueskyttere til hest undersøkte flankene deres.
Når det ble mørkt, var de kristne fortsatt 4 km fra Hattin. De to hærene slo leir så nær hverandre at de demoraliserte kristne kunne høre Saladin menn feire den kommende seieren med trommer, bønner og sang.
Søndag 4. juli, ved daggry: de kristne hadde nå bare én tanke – vann. De begav seg av sted langs dalen, mens Saladin-mennene trakasserte dem og tente bål for å legge røyk til den uutholdelige heten. Foran dem blokkerte muslimsk kavaleri veien. En liten åpning førte opp mot noen grunne vannansamlinger ved en forlatt landsby. De kristne trakk seg oppover skråningen, en nærkamp rundt det sanne korset, bare for å oppdage at vannansamlingene var tørre. Etter et håpløst motangrep rykket muslimene inn, drepte etter behag og beslagla det sanne korset. De overlevende, utmattede og fortvilte, falt sammen på bakken i påvente av døden eller å bli tatt til fange.
Saladin kastet seg da ned i en takkebønn, i teltet sitt og sendte bud etter overlevende kristne ledere. Det som deretter skjedde, er nedtegnet i flere kilder. Kong Lusignan og Reynald ble ført inn og tilbudt stoler. Ifølge tradisjonen skulle fanger som ble tilbudt forfriskninger skånes, men ingen hadde ennå blitt tilbudt noe. Saladin så på Reynald, som han hadde sverget å drepe. «Hvor mange ganger har du avlagt en ed og deretter brutt den?» sa han gjennom en tolkgjennom en tolk. Reynald svarte arrogant: «Konger har alltid handlet slik. Jeg gjorde ikke noe mer.»
Det hørtes ut som et krav om å være Saladins likeverdige. Likevel bestilte Saladin rolig og behersket isvann til Lusignan, en gest som skulle berolige ham. Han drakk og overrakte begeret til Reynald, et trekk som burde ha vært Saladins. Han sa illevarslende til Lusignan: «Det er du som har gitt ham å drikke.» De to ble ført ut. Saladin tok en pause for å se over troppene sine. Han kom tilbake, sendte igjen bud etter Reynald, fortalte ham om eden om å drepe ham og tilbød ham en sjanse til å konvertere. Da han nektet, gikk Saladin «mot ham med sverdet i hånden og slo ham mellom halsen og skuldrene». Hjelpere fullførte halshuggingen, og hodet ble senere sendt på rundtur i Saladins viktigste byer.
Hvor mange døde den dagen? Ingen telte. Anslagene sier 30 000–40 000. Uansett tallet var det ikke mye igjen til å forsvare Jerusalem.
Først stengte Saladin kysten for å hindre eventuelle forsterkninger fra kristne. Det tok to måneder. I september tilbød han Jerusalems ledere generøse betingelser hvis de kapitulerte. De nektet. Begge sider forberedte seg på angrep. Jerusalem ble ledet av Balian av Ibelin, overhode for en fremstående korsfarerfamilie, som kortvarig hadde fått adgang til byen for å redde sin kone – et bemerkelsesverdig eksempel på Saladins ridderlighet. Etter å ha oppdaget at Jerusalem var uten leder, hadde han stoppet opp og sendt en unnskyldning til Saladin for at han hadde brutt avtalen deres.
Onder 30. september begynte 40 mangoneller å bombardere de vestlige murene, men uten resultat. Inne i byen hersket kaos, byen var overfylt av flyktninger, hovedsakelig kvinner og barn, og det var svært få krigere. Etter fem dager flyttet Saladin fokuset nordover, og bombardementet fortsatte med armbrøstskyttere som holdt brystvernene frie og sappeurer som gravde seg inn i fundamentet. Etter ytterligere tre dager ble murene til slutt brutt gjennom. Det var åpenbart at byen var dømt til undergang.
Ottjenestemenn kom for å diskutere vilkårene. Først nektet Saladin og la ridderligheten til side. «Jeg vil innta Jerusalem på samme måte som de kristne tok den fra muslimene for 91 år siden», sa han ifølge Imad al-Din. «Mennene skal jeg slakte, og kvinnene skal jeg gjøre til slaver.» Som svar truet Balian med å rasere byen, noe som ikke ville gi Saladin noe: «Vi kaster oss heller inn i flammene enn å akseptere fattigdom og skam.» Så Saladin forlot volden til fordel for barmhjertighet.

«Muslimsk jihad og kristen glød kunne ha ført til blodsutgytelse, men Saladin forhindret det»

Over Saladin holder øye med mennene sine mens de beleirer Jerusalem

nedenfor Beleiringen av Jerusalem ble til slutt avgjort gjennom forhandlinger etter flere dager med intense kamper

Saladin ser på mens de kristne forlater Jerusalem etter at han har erobret riket

Myten

Dr. Suleiman Mourad, professor i religionsvitenskap ved Smith College, gir et alternativt syn på legenden om Saladin

Foto av: Jim Gipe (Pivot Media, Inc)

Hvilke kilder har vi som forteller hvem Saladin var, og hvor pålitelige er de?
Det finnes mange samtidige kilder om Saladin. Forfattere, blant annet hans nærmeste fortrolige, projiserte sine ønsker og forventninger på ham. Det er vanskelig å skille mellom den virkelige Saladin og det bildet de ønsket å gi av ham. For eksempel, Sultaniska underverk og Josephian Charms av Saladins rådgiver Ibn Shaddad (d. 1234) likestiller sultanen (hvis fornavn var Josef) med den bibelske Josef. På samme måte sammenlignet diktere Saladins erobring av Jerusalem 2. oktober 1187 med profeten Muhammeds legendariske nattlige reise. (Saladin valgte å innta den hellige byen den dagen fordi han visste at det var årsdagen for profetens åndelige reise) Man ser derfor i de muslimske kildene et forsøk på å sette Saladin på linje med profeter snarere enn med sammenlignbare herskere.
Hva vet vi om Saladins overbevisninger og hva som motiverte ham?
Saladin var en dyktig politiker. Han tilbrakte karrieren sin med å utfordre muslimske rivaler og ikke-muslimske fiender. Han førte mange kriger, men var tilbøyelig til å unngå kamp når det var mulig. Han var barmhjertig i visse situasjoner og hensynsløs i andre. Han var ikke spesielt begavet som hærfører, men han var bemerkelsesverdig sjenerøs og brukte penger i overflod, noe som gjorde ham svært populær, men forårsaket regelmessige hodepiner for administrasjonen hans.
Hvordan synes du Saladin står seg i sammenligning med andre herskere i sin tid?
Saladin var av samme slag som mange andre herskere på sin tid: han kom til makten gjennom intriger og attentater og måtte bruke tiden sin på å forsvare seg mot tidligere kamerater og familiemedlemmer. Enda viktigere var at Saladin levde i skyggen av sin forgjenger sultan Nūr al-Dīn (d. 1174), i en slik grad at enkelte historikere anså at de to utgjorde én og samme epoke. Selv når vi snakker om Saladins fremste bragd (befrielsen av Jerusalem), mente de at Nūr al-Dīn la grunnlaget og Saladin høstet fruktene.
Har holdningene og oppfatningene om Saladin endret seg i løpet av de mange generasjonene som har gått siden han regjerte?
Saladin ble en helt for mange sunnimuslimer som levde under hans tid i Egypt og store deler av Syria. I andre halvdel av 1200-tallet ble arven hans overskygget av mamlukksultanen Baybars (r. 1260–1277), som blant annet vant store seire mot korsfarerne og beseiret mongolene. Frem til 1900-tallet var det Baybars som var den beste av de to. Men den europeiske fascinasjonen for Saladin tok overhånd, og mange muslimer vendte tilbake til ham.
Hva vil du si er den største misforståelsen om Saladin?
Den største misforståelsen om Saladin er at han var en filosofisk og høyt kultivert mann hvis humanisme hevet seg over de muslimske barbarene og korsfarerne rundt ham. Dette bildet ble skapt av europeiske romantikere som var fast bestemt på å fordømme sin egen middelalderhistorie. De spredte myten om Saladin for å fremstille ham som et forbilde for det nye Europa.
Den andre misforståelsen handler om Saladins militære dyktighet. Hans store bragd – seieren ved Hattin i 1187 – var en anomali. Korsfarerne valgte å slå leir på et karrig sted uten tilgang til vann, utsatt for juli-solens ekstreme hete, noe som var en tragisk feilvurdering. Deres totale nederlag innebar at det var få tropper igjen til å beskytte kongeriket Jerusalem, særlig den hellige byen. Saladin utnyttet dette, men de fleste av hans suksesser ble opphevet da den tredje korstogshæren ankom i 1189.
Hva tror du Saladin betyr for mennesker i dagens verden?
Saladin betyr forskjellige ting for forskjellige grupper. For tilhengere av hvit makt legemliggjør Saladin sivilisasjonenes kamp mot hverandre og symboliserer islams iboende fiendtlighet mot kristne og kristendommen. For noen muslimer og arabere er Saladin et symbol på motstanden mot den vestlige verdens hegemoni (eller Israels okkupasjon). Andre, spesielt de som er interessert i dialog og inkludering, forguder hans europeiske myte.

Les et lengre intervju på:
bit.ly/AAHSaladin

Høyre En storslått statue av Saladin som nå står i Damaskus

Venstre En 20-åring et maleri fra det forrige århundret av den seirende Saladin som går inn i Jerusalem

Nedenfor En gjengivelse av en scene fra stykket Nathan den viseder Saladin (til høyre) blir slått i sjakk av sin søster og insisterer på at hun skal belønnes av hans skeptiske skattmester

De kristne måtte betale løsepenger for seg selv – 10 dinarer for en mann, fem for en kvinne, én for et barn – og overlevere alle hestene og våpnene sine. Hvordan ville det gå med dem som ikke kunne betale, spurte Balian, de gamle og de fattige? Han tilbød et engangsbeløp på 30 000 dinarer av sine egne penger. Saladin aksepterte.
Utter fulgte kaos da flyktninger strømmet ut av byen. Penger strømmet inn i hendene på Saladins tjenestemenn, og ingen førte regnskap. I og utenfor byen solgte desperate innbyggere varene sine for nesten ingenting. Saladin, som igjen var ridderlig, lot enkerne reise uten betaling og delte ut løsepenger til de fattige og nødlidende. Da embetsmennene protesterte mot ham, sa han at kristne overalt «vil snakke om de velsignelsene vi har gitt dem». Muslimsk jihad og kristen glød kunne ha ført til forferdelig blodsutgytelse, men takket være Saladin ble det ikke slik. Og han hadde rett – gjenerobringen av Jerusalem befestet hans rykte.
Det var høydepunktet i hans karriere. Kristne ledere ba om hjelp fra hele Europa, og Europa svarte. Rikard I av England (Løvehjerte, som han ble kalt), Filip av Frankrike og den tyske keiseren Fredrik I (kjent som Barbarossa, Rødskjegget) var de fremste lederne for det tredje korstoget – tre år (1189–92) med massakrer, beleiringer, våpenhviler, seire og nederlag. Nesten alt fant sted ved kysten. Det er sant at Saladin beholdt Jerusalem. Men da krigstrøttheten satte en stopper for korstoget, gjorde freden at de kristne enklavene kunne overleve. I sitt langsiktige mål – å drive ut korsfarerne – mislyktes Saladin.
Islutten av 1192 var Saladin, som nå var 54 år gammel, trøtt og syk. Tilbake i sitt hjem i Damaskus fortsatte helsen hans å forverres. Etter 12 dagers sykdom, den 4. mars 1193, leste en sheik for ham fra Koranen da Saladin døde. Han ble båret gjennom sørgende folkemasser og begravet i nærheten, og etterlot seg et unikt rykte. Muslimene forgudet ham – først og fremst sunnimuslimene, siden sjiamuslimene ble hardest rammet av hans hensynsløshet. Kristne beundret ham fordi han var et eksempel på såkalte kristne dyder, i motsetning til hvordan deres egne ledere oppførte seg.
Hkarismaen hadde sine røtter i hans karakter og lederegenskaper, som mange i dag definerer som god ledelse. En kjærlig familie, sterke mentorer og en fast tro underbygget Saladin selvtillit, og hans ego ble satt i tjeneste for saken. Han kunne være hensynsløs, men var alltid klar til å være sjenerøs. Han hadde en lærd nysgjerrighet, en forelders empati og absolutt ingen interesse i å berike seg selv (han etterlot seg knapt noen eiendeler). Han risikerte gjerne livet og aksepterte lidelse. Han holdt sine løfter. Han brydde seg om sine soldater og kvinnene i sitt liv. Hans kanskje største kvalitet var at han aksepterte at også hans fiender (unntatt Reynald) hadde årsaker, følelser og meninger som fortjente respekt. Det har vært få som kan måle seg med ham.

«Kristne beundret Saladin fordi han var et eksempel på såkalte kristne dyder»

Christina, dronning av Sverige, var kjent for sin intelligens og kvikkhet, og var ikke redd for å tross konvensjoner eller bryte reglene

En ukonvensjonell dronning med et heftig temperament – Kristina av Sverige er uten tvil en av historiens mest gåtefulle personer. Hun ble født på slottet Tre Kronor i 1626 som det siste medlemmet av Vasa-dynastiet som regjerte Sverige, det eneste overlevende barnet til kong Gustav Adolf og Maria Eleonora av Brandenburg.
Christina var en sterk og hårete baby med et høyt skrik, og det ble først feilaktig kunngjort at det var en gutt. Da feilen ble oppdaget noen timer senere, var det ingen som turte å fortelle det til kongen, noe som tvang Kristinas tante til å ta henne opp og plassere henne foran Gustav, slik at han selv kunne se sannheten. Det sies imidlertid ofte at Gustav II Adolf ikke var opprørt over at han hadde fått en datter, men skal ha sagt: «Hun kommer til å bli klok, for hun har lurt oss alle!»
Som konge hadde Gustav II Adolf forvandlet Sverige til en av de største maktene i Europa. Han var også en viktig leder under trettiårskrigen, en konflikt som opprinnelig brøt ut mellom katolikker og protestanter i Det tysk-romerske riket og som til slutt endret maktbalansen i Europa. Gustav II Adolf, som ble hyllet som protestantismens beskytter, ble drept i slaget ved Lützen i 1632 og etterlot Kristina som Sveriges nye monark, bare en måned før hun fylte seks år.
I påvente av sin død hadde Gustav allerede sørget for at riksdagen skulle avlegge en ed til hans datter og sikre hennes rett til å arve tronen. Han hadde også gitt instruksjoner om at det skulle dannes et regentskap for Kristina, ledet av hans betrodde og erfarne overkansler Axel Oxenstierna, som var allment respektert av sine samtidige for sine kloke råd.
Dette var et smart trekk, særlig ettersom Kristinas mor, som i lengre tid hadde slitt med sin mentale helse, ble stadig mer uberegnelig. Etter ektemannens død lot Maria Eleonora balsamere Gustav II Adolfs hjerte og legge det i en gullkiste som hun hengte over sengen sin, og som hun tvang datteren til å sove i sammen med henne. Oxenstierna sørget til slutt for at Maria Eleonora ble flyttet til Gripsholms slott og bort fra den unge dronningen.
Den avdøde kongen hadde ordnet med lærere for å sikre at Kristina skulle få samme utdannelse som en prins. Hun fikk lære seg fekting, ridning og språk,

Hovedbilde: © Alamy  Hovedskrift: © Getty Images

filosofi, religion, klassikere og til og med hvordan man jakter bjørn. Med sin umettelige kunnskapstørst og vanen med å studere flere timer om dagen, er det ikke overraskende at Christina ble en av Europas mest lærde kvinner. Da hun var tenåring, erklærte Oxenstierna stolt: «Hun er slett ikke som en kvinne.»
Allerede i ung alder utviklet Kristina en lidenskapelig interesse for kunst og vitenskap. Sverige ble ansett som kaldt og usofistikert i forhold til de berømte kulturhovene i Roma og Paris, og dronningen drømte om å forvandle Stockholm til Nord-Europas kulturhovedstad.
Etter å ha nådd myndig alder i 1644 gjorde Kristina seg kjent som en ivrig samler ved å bruke store summer på vitenskapelige instrumenter, teater, musikk og kunst, samtidig som hun sendte ut sine agenter for å kjøpe de fineste gjenstandene fra hele Europa. Dronningen opparbeidet seg også et av de største bibliotekene på kontinentet, og i løpet av de påfølgende årene ble flere ledende forskere, teologer, vitenskapsmenn, forfattere og filosofer lokket til å besøke henne.
I 1649 inviterte hun, som kjent, den franske filosofen René Descartes til sitt hoff for å grunnlegge en ny vitenskapelig akademi og bli hennes privatlærer. Men da Descartes endelig ankom Sverige midt på vinteren, oppdaget han at dronningen bare kunne møte ham tre ganger i uken kl. 05.00 om morgenen.
Under de få anledninger de hadde sammen, kom de i konflikt, og Descartes ble frustrert over dronningens fascinasjon for antikkens gresk, mens hun mislikte hans mekaniske filosofi. Descartes var uvant med Sveriges kalde og bitre klima og døde, antakelig av lungebetennelse, i Stockholm i februar 1650, bare noen måneder etter sin ankomst.
Kristina var kjent for sin egenrådighet og sin besluttsomhet når det gjaldt å få viljen sin gjennom. Som regjerende dronning ble hun forventet å inngå kompromisser med regjeringen, noe hun avskydde. Etter å ha blitt oppdratt som dronning siden hun var seks år gammel, ønsket Christina å styre, ikke regjere, sitt rike, og hver gang hun følte at hennes autoritet eller mening ble satt i tvil, ble hun sint.
Hun kom raskt i konflikt med Oxenstierna etter å ha nådd myndighetsalderen og forsøkte aktivt å skyve ham til side. I 1645 ble de ledende aktørene i det trettiårige krigen enige om å møtes til forhandlinger. Oxenstierna ønsket å fortsette konflikten, som hadde ført til at Sverige hadde gjort betydelige territoriale gevinster, og sendte sin sønn for å forhandle. Kristina var imidlertid uenig og sendte sin egen delegat med instrukser om å inngå fred med alle midler.
Westfalske freden ble til slutt inngått i 1648, og Oxenstierna var skuffet, da han mente at han kunne ha forhandlet frem en bedre avtale for Sverige. I mellomtiden, som et resultat av forhandlingene, fikk Kristina hundrevis av malerier, manuskripter, bøker, statuer og andre gjenstander som hadde tilhørt Rudolf IIs samling, den avdøde tysk-romerske keiseren.
I 1649 frustrerte dronningen sine rådgivere ved å sta fast på å nekte å gifte seg. Hun ble avskrekket av tanken på å føde barn og hadde ikke til hensikt å avle en tronarving, men utpekte i stedet sin fetter Karl til antatt arving. Dette, i kombinasjon med hennes maskuline oppførsel, holdning, ustyrlige hår, rå humor og forkjærlighet for mannsklær, førte raskt til rykter om hennes seksualitet.
Mange trodde at Kristina hadde en affære med grevinnen Ebba Sparre, som var hennes nære venninne og hoffdame. Men Kristina hadde også nære forhold til flere mannlige favoritter, og hun likte å sjokkere folk med sin skandaløse, kjærlige og til tider erotiske oppførsel.
Til tross for dette hadde Kristina i begynnelsen av 1650-årene blitt desillusjonert over sin rolle som dronning, og hun hadde ingen lyst til å regjere. Selv om den kunstneriske kulturen i Sverige hadde blitt bedre under hennes regjeringstid, var den fortsatt ikke i nærheten av den høye standarden som i Roma, som hun beundret dypt.
En annen årsak til hennes desillusjon var hennes ønske om å konvertere til katolisismen, som hun hadde vært tiltrukket av siden ungdommen, særlig på grunn av dens støtte til sølibatet. Christina, som var en ivrig leser og fritenker, hadde begynt å tvile på den lutherske læren og ble frustrert da det konservative presteskapet i Sverige nektet å vurdere en reform.
Som overhode for den svenske lutherske kirken sto naturligvis Kristinas håp om å konvertere i direkte konflikt med hennes ansvar som regent. Det faktum at Gustav II Adolf hadde kjempet og dødd for sin protestantiske overbevisning, gjorde dronningens ønske enda mer bekymringsfullt. Som hans datter og etterfølger burde hun ha forsvart farens ofre og religiøse hengivenhet.
I 1651 fikk Kristina et nervøst sammenbrudd etter å i flere år ha tilbrakt mange timer om dagen med arbeid og studier. Samme år fikk hennes popularitet i Sverige en knekk da hun i et raserianfall lot henrette Arnold Johan Messenius, hennes kongelige historiker, og hans 17 år gamle sønn etter at Messenius åpent hadde protestert mot hennes politikk og beskyldt henne for å være en «Jezebel».
Lei av å regjere forsøkte Kristina å abdisere fra tronen, men ga opp da hennes råd ba henne om å bli sittende med løftet om at hun ikke skulle bli presset til å gifte seg. Til tross for dette erklærte dronningen i 1654 igjen sin intensjon om å gi fra seg kronen, til stor ergrelse for sine rådgivere, og Oxenstierna hevdet at hun ville komme til å angre på sin beslutning.
Det ble ført forhandlinger med riksdagen om dronningens fremtidige økonomiske trygghet, hvor Kristina ble tildelt en pensjon og inntekter fra visse svenske besittelser. Kristina hadde lenge tenkt på sin abdikasjon og hadde i hemmelighet fått sendt flere av sine verdisaker, blant annet bøker, statuer, malerier og manuskripter, til Antwerpen i 1653.
Kristinas abdikasjonsseremoni fant sted 6. juni 1654 på Uppsala slott. Dronningen bar alle sine kongelige regalier, som ble seremonielt tatt av henne for å symbolisere hennes abdikasjon. Grev Per Brahe den yngre hadde fått i oppdrag å ta av Kristinas krone, men han nektet og lot Kristina ta den av selv. Det var et passende øyeblikk for en dronning som alltid hadde spilt etter sine egne regler.
Da Karl besteg tronen som kong Karl X Gustav, forlot Kristina Sverige noen dager etter sin abdikasjon og begynte reisen til sitt nye hjem i Roma. Etter å ha nådd grensen mellom Sverige og Danmark klippet Kristina håret og skiftet til herreklær, delvis for å skjule seg under reisen, men også fordi det var slik hun foretrakk å kle seg.
Kristina begav seg ikke umiddelbart til Roma, men stoppet i de spanske Nederlandene. Det antas å ha vært for å skjule sin intensjon om å konvertere til katolisismen, noe som var et omstridt tema i Sverige og ville ha satt hennes inntekter i fare. Til tross for dette var hun en person som alltid ønsket å sløse, og pengene hennes tok raskt slutt.
Christina konverterte til slutt til katolisismen på julaften under en privat seremoni i Brussel. Konverteringen ble i begynnelsen holdt hemmelig for å unngå kontroverser hjemme i Sverige, men Kristina erkjente offentlig at hun hadde konvertert i november 1655, da hun befant seg i Innsbruck i Østerrike.
I desember samme år, 18 måneder etter å ha forlatt Sverige, ankom Kristina endelig til

Topp Kristinas far, kong Gustav II Adolf, var en hengiven protestant og ble drept i slaget ved Lützen

Ovenfor En skildring fra 1700-tallet av Kristina og filosofen Descartes i en diskusjon

Nedenfor Et portrett av Christina i hennes senere år

Diva-dronningen

Bildkilde: wiki/Uppsala kunstmuseum

Over Maleri av slottet Tre Kronor i Stockholm, der Christina ble født

Var dronningen virkelig forelsket i hoffdamen sin?

Dronning Kristinas mest kjente samkjønnede forhold var uten tvil hennes berømte affære med grevinne Ebba Sparre. Sparre ble ofte beskrevet som en tradisjonell, feminin skjønnhet, en direkte kontrast til Christina, hvis maskuline utseende og væremåte styrket antakelsene om at hun var homoseksuell – spesielt da hun gjorde det klart at hun ikke hadde til hensikt å gifte seg eller få barn i fremtiden.
Kvinnene var kjent for å dele seng med hverandre, noe som ikke var uvanlig på den tiden, men dronningen likte å sjokkere omgivelsene. Kristina likte å provosere andre med sitt forhold til Sparre og hva de gjorde sammen når de var alene og i privatlivet. Dronningen var imidlertid også ansvarlig for å arrangere Sparres ekteskap med grev Jakob Kasimir de la Gardie, som var yngre bror til en av hennes mannlige favoritter.
Kristina og Sparre skrev ofte brev til hverandre, og de fortsatte med dette selv etter at dronningen hadde abdisert og bosatt seg i Roma. Kristinas brev til Sparre var ofte fylt av lidenskapelig språk, og dronningen ga henne kallenavnet Belle. Men hun skrev også lignende, følelsesladde brev til andre kvinner, også til slike hun aldri hadde møtt.
Selv om historikere har lagt stor vekt på forholdet deres, vet vi ikke med sikkerhet hvordan forholdet mellom Kristina og Sparre egentlig var. Til tross for dette kan man ikke benekte at spekulasjonene rundt den antatte kjærlighetsaffæren fortsatt spiller en viktig rolle i fortellingene som skrives om Kristina i dag.

Bildkilde: wiki/National Gallery of Art

i Roma under stor pomp og prakt. Hennes inntog i byen ble arrangert av pave Alexander VII selv, som så på omvendelsen av en protestantisk, tidligere regent som positiv propaganda for den katolske kirken. Fyrverkeri, banketter, operaer, ridderturneringer og andre festligheter ble holdt til hennes ære i over en måned, og Kristina deltok til og med i messen sammen med paven selv, hvor hun mottok det hellige sakrament.
Kristinas nye hjem i Roma var Palazzo Farnese, hvor hun raskt begynte å bygge videre på sin kunstneriske beskyttelse ved å støtte forskere og kunstnere og grunnlegge Romas første offentlige teater. Hun startet også en litterær krets med fokus på teater, musikk, debatt, poesi og litteratur, som til slutt utviklet seg til den pavelige akademien Arcadia i 1690. Samtidig hadde den tidligere dronningen store gjeldsproblemer, som ble forverret av at Sverige hadde sluttet å betale hennes inntekter etter at hun hadde konvertert til katolisismen.
Kristina, som aldri veg tilbake for en skandale, fortsatte med sine nære forhold til menn, noe som førte til at sladderen florerte. Hennes nære forhold til kardinal Azzolino, som var hennes representant i den katolske kirken, og hans gjentatte besøk i palasset hennes førte til omfattende spekulasjoner om at de var elskere.
Kristinas skandaløse oppførsel i Roma skapte problemer akkurat som i Sverige og førte til at hennes forhold til Vatikanet ble anstrengt. Til tross for at hun ga opp sin tro for å konvertere, var hun ikke mer hengiven til katolisismen enn hun hadde vært til den protestantiske lutherdommen.
I sitt nye hjem fikk Kristina den uavhengigheten og friheten hun alltid hadde lengtet etter. Men da hun begynte å leve livet sitt i Roma, forsto hun snart at hun ikke lenger hadde så stor betydning uten kronen sin. Det må ha vært en nedslående erkjennelse for en kvinne som hadde blitt behandlet med respekt hele livet og som fremdeles så på seg selv som en dronning – paven selv beskrev Christina som «en dronning uten rike».
Det tok ikke lang tid før den tidligere dronningen satte seg som mål å skaffe seg en ny trone. I 1656 innledet hun forhandlinger med kardinal Mazarin, Frankrikes øverste minister, og foreslo at hun skulle bli dronning av Napoli dersom Frankrike klarte å erobre kongeriket fra spanjolene. Dette ville ikke bare gjenopprette hennes evne til å regjere, men også gjøre henne økonomisk uavhengig av Sverige.
Hennes håp om kronen ble imidlertid snart knust. Under et besøk i Frankrike i oktober 1657, da Kristina oppholdt seg på slottet i Fontainebleau for å diskutere planen, ga hun den kontroversielle ordren om at hestepasseren hennes, Gian Monaldeschi, skulle henrettes. Til tross for at en rasende Kristina hevdet at han hadde forrådt henne, forklarte hun ikke hvordan, men insisterte i stedet på at det lå innenfor hennes kongelige myndighet å la ham drepe.
Denne hendelsen påvirket i stor grad hennes popularitet. Etter sin fetter kong Karls død i 1660 vendte hun tilbake til Sverige og erklærte at hun hadde tenkt å gjeninnta tronen dersom Karls sønn og etterfølger, en fem år gammel gutt, døde. Men siden Kristina nå var katolikk, var selve tanken på at hun skulle vende tilbake for å styre et protestantisk rike umulig. Hun siktet senere mot å bli dronning av Polen etter at hennes fetter, Johan II Kasimir Vasa, hadde abdisert fra tronen, men heller ikke dette gikk i boks.
Kristina vendte tilbake til Roma for siste gang i 1668 og ble der resten av livet, fortsatte som kunstnerisk beskytter og skrev også en ufullført selvbiografi. Hun døde på Palazzo Corsini i april 1689, og til tross for at hun hadde bedt om en enkel begravelse, fikk hun en stor seremoni for å understreke sin beslutning om å ofre tronen for katolisismen. Hun ble gravlagt i Peterskirken, hvor hun fremdeles er en av bare tre kvinner som er begravet.
Frittalende, uforfalsket og modig var Kristina en dronning som gjorde som hun ville, selv om hun noen ganger opptrådte hensynsløst. Hun bøyde seg aldri for andres forventninger og levde etter sin egen oppførselskodeks, uansett kritikk – og hennes ekstraordinære liv fortsetter å fascinere oss alle over tre århundrer senere.

Ovenfor En karusellkonkurranse som ble arrangert for å feire Kristinas ankomst til Roma i februar 1656

Nedenfor Christina var kjent som en av de mest lærde kvinnene i Europa

I hvilken grad stemmer de fiktive skildringene av Christina overens med virkeligheten?

De ulike skildringene av dronning Kristina på film og teaterscenen har spilt en viktig rolle for hennes ettermæle og hvordan vi ser på henne i dag. I varierende grad blir det alltid lagt vekt på hennes seksualitet, forhold, maskuline holdning og klesstil, kombinert med hennes skuffelse over å regjere Sverige.
Den antagelig mest ikoniske filmen basert på Kristinas liv er filmen fra 1933 Dronning Kristinamed Greta Garbo (til høyre) i hovedrollen som den gåtefulle monarken. Garbo spiller Christina, som står overfor et enormt press om å gifte seg og få en arving, og krangler med sine rådgivere og sier bestemt at hun vil dø «som ungkar og ikke som gammel jomfru». Selv om Christina fremstilles som å ha et nært forhold til Ebba Sparre, blir hennes seksualitet ikke utforsket eksplisitt, noe som ikke er overraskende med tanke på at homoseksualitet fortsatt var ulovlig på 1930-tallet.
I stedet forelsker dronningen seg i en mannlig spansk ambassadør – et mer «akseptabelt» kjærlighetsobjekt – og det antydes at hennes manglende evne til å fullføre dette forholdet er en viktig drivkraft bak hennes beslutning om å abdisere. Filmen gir en mer romantisk skildring av Christinas liv, siden manusforfatterne mente at de virkelige årsakene til hennes abdikasjon ikke var interessante nok for en Hollywood-film.
I mellomtiden er 2015-filmen Flickan kungmed Malin Buska i hovedrollen som Kristina, den første filmen som tar opp dronningens seksualitet og viser hvordan hun innleder et forhold med Sparre til tross for de mulige konsekvensene. Christina, som bærer mannsklær og forkaster religiøse, politiske og kjønnsnormer, bygger opp et kultivert hoff samtidig som hun sliter med sin lesbiske affære og sin tiltrekning til katolisismen, alt mens hun er omgitt av fiendens komplotter.
Forskjellene mellom disse to filmene viser hvordan Kristinas historie, i likhet med så mange andre historiske personer, har endret seg over tid for å passe et bestemt publikum – noe som skaper en forvirrende fortelling som ofte etterlater oss på jakt etter sannheten under overflaten.

Et maleri av Christina på hesteryggen av Sebastien Bourdon

Krigsberetninger

Viktige fortellinger om andre verdenskrig

070  Slaget om Storbritannia
Vi hyller mennene og kvinnene, både i luften og på bakken, som forsvarte Storbritannia mot nazistenes invasjon
082 Skole for rømlinger
Oppdag den mystiske verdenen til MI9, byrået som hadde ansvaret for å trene allierte i å rømme fra krigsfangeleirer
086  Jakten på nazistenes gull forklaring på opprinnelsen, formålet og den endelige hvilestedet for Det tredje rikets urettmessige rikdommer

Illustrasjoner av: Joe Cummings

Bildkilde: wiki/ Imperial War Museum

En gruppe tyske Heinkel He 111-bombefly,
ingen match for Hurricane og Spitfire

En ung RAF-skytter trener i et Avro Anson-rekognoseringsfly over Oxfordshire i 1940

Sir Keith Park, en av de viktigste
koordinatorene for kampene mellom

Slaget

på

Storbritannia

Vi hyller heltene som
forsvarte himmelen over Storbritannia,
i det som var deres storhetstid

By Sommeren 1940 virket den tyske krigsmaskinen uovervinnelig. Storbritannia hadde lidd et ydmykende nederlag i Nord-Frankrike, og selv om evakueringen av over 338 000 allierte soldater fra Dunkerque i mai og juni var en enorm bragd, hadde en enorm mengde utstyr gått tapt. Tyskland hadde ennå ikke lidd noe større nederlag på dette tidspunktet.
«Tyskerne hadde, for å si det mildt, vært i god form», sier Craig Murray, kurator ved Imperial War Museums anlegg RAF Duxford. «De hadde raskt knust Polens foreldede luftvåpen og klart å beseire både Frankrike og Storbritannia på bare noen få uker. Selv for den tyske overkommandoen var dette sannsynligvis utenfor deres villeste drømmer. Men nå sto de overfor et dilemma. Hitler hadde ønsket å forhandle om fred med britene. Han hadde aldri sett Storbritannia som en naturlig fiende, mer som en alliert og ikke som en betydelig trussel, og han vekslet regelmessig mellom invasjon og forhandlinger.»
Yog til tross for disse forhandlingsforsøkene, fantes det en invasjonsplan på plass og klar til å gjennomføres. «Dette er Operasjon Hav Lion,» sier Murray. «I lang tid sitter Hitler på dette og prøver å få Storbritannia til å gå med på det. Sea Lion er et enormt sjansespill. Detkrever at alle tre delene av det tyske forsvaret fungerer godt sammen, noe de ikke gjør. Den army trors det er en relativt enkel oppgave å få tropper fraktet over i prammer over 20-mil med vann. Den Kriegsmarine (tyske marinen), men, er litt mer usikre og ser forskjellen i styrke mellom seg selv og Royal Navy; de er ikke helt i den ligaen. Planen er også sterkt avhengig av at Luftwaffe skal oppnå luftherredømme. Problemet for Luftwaffe er, men.., er å vinne bkampen mot Storbritannia for Frankrike har de mistet omtrent halvparten av sin operative styrke, så det har ikke vært en lett seier. Deter en svært vanskelig plan å gjennomføre. As Moltke, den russiske feltmarskalken, saNingen plan overlever den første kontakten med fienden.' Det er ikke en god plan, og til slutt forlater de den helt og holdent."
Til tross for disse innledende bekymringene bestemte imidlertid den tyske overkommandoen seg for å gjennomføre Sea Lion, noe som reiser spørsmålet: hvor klar var RAF for et storstilt angrep? Svaret er selvfølgelig ekstremt klar. Fighter Command hadde forberedt seg over lengre tid, og til tross for nederlaget i slaget om Frankrike kunne man i slaget om Storbritannia ta i bruk et nytt, genialt system organisert av øverstkommanderende Hugh Dowding. «Han utviklet et integrert kampstyringssystem som utnyttet radar», forklarer Murray. «Han så tidlig fordelene med radar. Han har ingen vitenskapelig eller teknisk bakgrunn, men han forstår intuitivt at god

og hva han har tenkt å gjøre med den. Dette gir den første advarselen når tyskerne er ved Calais, og så snart de letter, vet britene om det. Han integrerer dette med observatørkorpset, som i hovedsak består av frivillige som sitter på små poster på landsbygda og på toppen av høye bygninger i byene, med kikkerter og lignende for å se fly over land. På dette tidspunktet kan radaren bare spore over kanalen, så de er øynene når flyene krysser kysten. Informasjonen filtreres og bearbeides før den når gruppens hovedkvarter, som deretter bestemmer hvilke jagerfly som skal opp og hvor mange fly de trenger.
«Det virkelig geniale er at det gjør det mulig å få et proporsjonalt taktisk svar på hvert angrep. Man trenger ikke å vente i patruljer, med fly som står og venter på at noe skal skje og sløser med drivstoff. Man bruker bare det man trenger. Integrert tar det vare på den viktigste ressursen RAF har – pilotene. Det er en kronisk mangel på piloter, og det faktum at de ikke sløser bort flere piloter enn de trenger, hjelper. Keith Park i 11 Group er den som virkelig bruker det våpenet Dowding har skapt, og hvis vi snakker om store britiske kommandører, er han en av dem. Han opprettholder et strålende forsvar ved hjelp av dette systemet i fem måneder under det som må ha vært et ekstraordinært press."
Slaget om Storbritannia, i motsetning til andre slag som vanligvis har en tydelig start- og sluttdato, strekker seg over flere måneder, og det er ikke sikkert at man er enige om når ting begynte og sluttet. Til tross for dette finnes det imidlertid flere tydelige faser som kan brukes til å forklare hendelsene i slaget.
«Det er generelt delt inn i flere faser», sier Murray. «Det begynner i juni når tyskerne begynner å sondere Storbritannias forsvar i det som best kan beskrives som provokasjonsangrep og sender over noen bombefly. Dette går deretter over i en annen fase som kalles Kanalkampf, da Luftwaffe får i oppdrag å bombe skipstrafikken i Den engelske kanal for å ødelegge forsyninger og trekke bort RAF for å forsvare skipene. I juli skjer et angrep som fører til den største luftkampen over kanalen hittil, noe som er grunnen til at britene vanligvis daterer starten til 11. juli. Tyske historikere ser imidlertid mer på neste fase og 13. august, da Luftwaffe innledet Eagle-angrepet, som er det viktigste månedslange angrepet der Luftwaffe forsøker å ødelegge RAF ved å bombe industribyer og flyplasser. De skifter igjen i september når de går inn i Blitz-fasen med dag- og nattangrep mot London, og etter den perioden fortsetter de å bombe London med sporadiske angrep i dagslys. Så det går gjennom disse ulike fasene der tyskerne prøver forskjellige ting og alltid mislykkes."
Etter hovedfasen av slaget og fiaskoen med Eagle-angrepet skulle tyskerne endre taktikk betydelig, og den perioden som kalles Blitz skulle innledes. Fra og med 7. september angrep tyske fly London hver natt unntatt én frem til midten av november, og Birmingham og Bristol fulgte etter i midten av oktober. Men hvordan kunne slaget om Storbritannia føre til neste fase, den systematiske bombingen av den britiske hovedstaden og andre større byer?
«De har prøvd å slå ut RAF i en måned», forklarer Murray. «De har påført skade og satt RAF under press, men de har aldri beseiret dem. De blir tvunget til å endre taktikk så ofte at de begynner å konsentrere angrepene sine mot byer. Prinsippet er å prøve å bombe sivilbefolkningen til underkastelse og håpløshet og tvinge den til å kollapse. Strategisk bombing i Vietnam og andre konflikter har imidlertid siden vist at dette ikke egentlig fungerer, og det gjør ikke Blitz heller. Det er et enormt tap av menneskeliv, det kan ikke benektes, og det er ikke for å bagatellisere hva Blitz gjorde, men for Luftwaffe er det bare nok et mislykket forsøk på å vinne."
Blitz var ikke den eneste grunnen til at det tyske militæret ble tvunget til å tenke nytt når det gjaldt taktikk. Slaget om Storbritannia hadde vist at total dominans over Europa ikke ville være mulig. Hvis de skulle fortsette å konfrontere Storbritannia, måtte det skje i et annet miljø.
Murray forklarer: «Det er viktig at tyskerne nå åpenbart retter oppmerksomheten mot invasjonen av Russland. Dette har vært på dagsordenen tidligere, men nå begynner de for alvor å fokusere på å åpne en østfront. Det betyr også at tyskerne har lidd sitt første militære tilbakeslag og nederlag siden de innledet lynkrigen.»
Men hva var den umiddelbare effekten for britene? Etter fem lange måneder med forsvar som endte med en avgjørende seier, hvor skulle de ta kampen videre? Og hvordan blir det med de alliertes fremtid?
«RAF har ikke ødelagt Luftwaffe fullstendig, men de har blitt slått, og det betyr at Operasjon Sea Lion i prinsippet er over», sier Murray. «Som et resultat av dette fortsetter ting i Storbritannia som før, bortsett fra at de nå begynner å åpne en front i Nord-Afrika. Det endrer også fundamentalt den amerikanske oppfatningen og beviser at Storbritannia kan overleve og har overlevd. Tidligere var det sikkert en følelse av at Storbritannia ville falle, men dette beviser det motsatte og viser at Storbritannia er et ideelt sted for å innlede invasjonen av Europa i 1944. En øybase hvor man kan landsette troppene og utstyret sitt."
For noen av nøkkelpersonene i det britiske forsvaret var imidlertid ikke alle resultatene positive. «En uheldig konsekvens er at Park og Dowding mister jobbene sine», forklarer Murray. «Det handler om noe som kalles 'Big Wing' (en formasjon med fem skvadroner) under 12-gruppens kommando. Prinsippet bak bruken av Big Wing var i hovedsak ideen om at det ikke spilte noen rolle om tyskerne allerede hadde bombet byene, man slår til med denne massestyrken når de begynte å vende hjem, mens Dowdings system fungerer etter prinsippet om at man angriper før. Dessuten er det svært vanskelig å få fem skvadroner opp i luften. Så i prinsippet ville Park at de skulle komme ned og forsvare 11-gruppens flyplasser mens de angrep fienden. Ofte dukket ikke Big Wing opp, var forsinket eller bestemte seg for å dra av gårde og gjøre sitt eget, noe som etterlot flyplassene ubeskyttet. Dette økte spenningen mellom de to gruppene i en slik grad at Park ikke ville snakke med dem. Men de som er for Big Wing når høye stillinger, og selv om Dowding uansett snart skulle ha gått av med pensjon, anses Park å være vanskelig (på grunn av sin motstand mot Big Wing) og blir derfor erstattet.» Men dette var ikke slutten for Park. «Park drar til Nord-Afrika og Malta, hvor han vinner, og havner i Italia og Fjernøsten, hvor han vinner overalt», sier Murray og ler, før han høytidelig avslutter: «Det er en av de negative sidene: seierherrenes arkitekter mister jobbene sine på grunn av det.»
Når man diskuterer krigen og Storbritannias rolle, legges vekten oftest på de offensive kampanjene som ble innledet mot slutten av krigen, snarere enn på den tidligere defensive kampen. Likevel er Murray svært tydelig når det gjelder betydningen av slaget om Storbritannia: «Det er viktig for verden. Det viser at nazistene kan stoppes, for før det så det ikke ut som om de kunne det. Det er et viktig poeng – en milepæl er satt. De har ikke vunnet her, de er beseiret. Det er utrolig viktig for de alliertes seier, fordi det betyr at vi fortsatt er med i spillet og at vi ikke vil bli invadert.»
IWM Duxfords nye utstilling, The Ops Block: The Battle of Britain, utforsker opplevelsen av å være inne i et operasjonsrom den dagen slaget ble avsluttet. Utstillingen er åpen for publikum fra og med 15. september og gir besøkende tilgang til tidligere usette og nylig restaurerte rom fra andre verdenskrig. Mer informasjon finnes på iwm.org.uk/besøk/iwm-duxford.

«Slaget om Storbritannia viste verden at nazistene kunne stoppes»

Operasjonsrommet på RAF Duxford

Slaget om Storbritannia

© IWM

Craig Murray er en av kuratorene ved RAF Duxford og hovedansvarlig for den ombygde utstillingen Ops Block. Hans arbeid dreier seg om RAF Duxfords historie, slaget om Storbritannia, utviklingen av Spitfire og Big Wing.

Ovenfor En krasjet Messerschmitt BF 109E-1 undersøkes av RAF-personell

Nedenfor Et bilde av London etter et særlig kraftig bombeangrep

De mange bak de få

Tusenvis av modige mennesker arbeidet utrettelig på bakken i en massiv innsats for å koordinere, forsvare og hjelpe heltene i luften

WAAF-sektorstasjon Operasjonsrom
Women's Auxiliary Air Force, som etterfulgte Women's Royal Air Force (1918–1920), ble opprettet ved krigsutbruddet i 1939 krigsutbruddet i 1939. Dens oppgaver under Under slaget om Storbritannia besto arbeidsoppgavene hovedsakelig i å jobbe som filtrerer og plotter, for å omforme rådata fra radaren til brukbart materiale og videresende den til berørte parter.
En av de mest kjente historiene om det motet medlemmene av WAAF viste, handler om tre unge kvinner som befant seg på Biggin Hill. Korporal Elspeth Henderson betjente spesialtelefonen, og sersjant Helen Turner var sentralist natten til 10. september. Til tross for stadige angrep fra tyske bombefly fortsatte de to kvinnene tappert med arbeidet sitt. Da taket på bygningen ble truffet av et direkte treff, ble de værende på sine poster mens flammene slo opp gjennom bygningen. Da de fikk ordre om å forlate stedet, ble de tvunget til å klatre gjennom ruinene av den kollapsende bygningen. Flere netter tidligere, den 1. september, bemannet sersjant Joan Mortimer telefonsentralen da Luftwaffe slapp flere tonn med sprengstoff. Da sirenen ulte, fortsatte hun å jobbe, før hun våget seg ut for å merke ueksploderte bomber med røde flagg før «Alt klart» hadde blitt hørt. Selv da en av dem eksploderte, fortsatte hun med arbeidet sitt. Alle de tre kvinnene ble tildelt Military Medal.
Operativt personale
Vanligvis er denne informasjonen som er samlet inn av WAAF pLoddene ble deretter administrert av en gruppe bestående av åtte senioransatte. Disse var alle menn og ble ledet av en seniorkontrollør, som hadde ansvaret for skvadronene på sin stasjon, en assistentkontrollør, som ivaretok kommunikasjonen med andre skvadroner, og to visekontrollører, hvorav den ene ivaretok kommunikasjonen med andre sektorer, mens den andre koordinerte luft- og sjøredning. Ved siden av denne gruppen var det også sambandsoffiserer, som ivaretok kommunikasjonen med observatørkorpset, samt luftvernkommandoen og operasjonene A og B, som ivaretok kommunikasjonen med sektorstasjonsgruppen og henholdsvis scramblet kampflyene.
Observatørkorpset
I den siste delen av første verdenskrig og i tiden etter organiserte generalmajor Ashmore grupper som skulle bidra til å oppdage fiendtlige fly fly, siden frykten for mulige luftangrep ble mble stadig mer fremtredende etter hvert som teknologien utviklet seg. Etter vellykkede forsøk i 1924 og 1925 ble det opprettet en omfattende organisasjon. Den besto av frivillige, og i 1940 var det rundt 30 000 observatører (hvorav 4 000 var kvinner) stasjonert på over 1 000 steder. Under slaget om Storbritannia var deres rolle å fortsette der radaren sluttet – å spore fiendtlige fly over land der radaren ikke kunne. Når Fighter Command fikk kjennskap til innkommende fly, ringte de til den aktuelle posten, som deretter hadde til oppgave å gi informasjon om flytypen og dens nøyaktige høyde.
Ballongkommandoen
En forsvar som ble plassert rundt potensielle målområder, var enorme sperreballonger, hvis tilstedeværelse også bidro til å styrke sivilbefolkningens moral. Disse anordningene bidro til å tvinge de tyske bombeflyene høyere opp, slik at de kunne bekjempes av luftvernkanoner og jagerfly. De var forankret med omtrent 100 meters mellomrom og utgjorde en formidabel sperring. Under slaget arbeidet medlemmer av WAAF sammen med mannlig personell for å bemanne og betjene ballongene. Etter slaget medførte mangelen på menn at mange besetninger innen Balloon Command ble bemannet utelukkende av kvinner, som hadde ansvaret for å blåse opp, heve eller senke og holde ballongene i riktig posisjon.
Baneansatte
Mens braset over, var det på bakken var det dyktige ingeniører, montører og riggere som sørget for at flyene fortsatte å fly og at flyplassen var klar til å ta imot alle som kom inn for å lande. Ingeniørene sto for vedlikeholdet av flyene, reparerte eventuelle kampskader og utførte viktig vedlikehold. Våpenmesterne hadde en ganske selvforklarende jobb, og de fikk ansvaret for å lade ammunisjon og våpen samt sørge for at nødraketter var om bord. Montørene og riggerne hadde som oppgave å forberede flyene for start ved å rulle dem i posisjon, starte motorene og feste piloten i fallskjermen.
Luftvernkommandoen
En annen form for forsvar var de store luftvernkanonene, hvis formål var å fokusere på enmine fly og skyte dem ned fra himmelen, og på den måten gi ytterligere støtte. Under hele slaget var det rundt 1 000 tunge og 700 lette luftvernkanoner. Til sammen skjøt de ned rundt 300 fiendtlige fly, som ventet på at lyskasteren skulle finne målet sitt og deretter slo til. Lysstrålene hadde et sekundært formål: å hjelpe skadde allierte bombefly med å finne veien hjem. Etter å ha hørt et kodeord rettet alle lysstrålene i området lysstrålen først vertikalt og deretter horisontalt mot nærmeste flyplass. Det anslås at rundt 3 000 bombefly ble hjulpet i sikkerhet ved hjelp av disse lysstrålene.

Bildkilde: wiki

Bildkilde: wiki/ National Archives and Records Administration

Over En Hurricane fylles opp av et medlem av bakkepersonalet

Hovedbilde til venstre
Et medlem av observatørkorpset ser opp mot himmelen over London

innfelt helt til venstre Sperreballonger forankret over London

venstre innfelt
RAF-plotter ved gruppehovedkvarteret nr. 10 på Rudloe Manor i Wiltshire.

til høyre
JE «Johnnie» Johnson, sjef for 144. flyledelsen, sammen med labradoren sin Sally i Normandie i 1944

Piloter og hunder

I tillegg til hjelpsomme hender var det alltid en hjelpsom pote i RAF

Under krigen hadde mange piloter i Royal Air Force hunder som kjæledyr, og de firbeinte vennene var et vanlig syn når de hilste på eierne sine på flyplassen. En av de mest kjente av disse var jagerpiloten George Unwins hund Flash, en schäfer som bodde sammen med eieren sin på RAF Duxford. Akkurat denne hunden er så populær at Imperial War Museums butikk nå selger kosedyrversjoner av Flash! Andre bemerkelsesverdige maskoter er Sally, labradoren som tilhørte Wing Commander JE «Johnnie» Johnson, en av de kanadiske skvadronene. Sally ble angivelig sjalu på Johnsons hest Hans, og når han red på den, la hun seg ned foran og lot som om hun sov. Den polske skvadronen 303 var også kjent for å ha en valp som maskot, men det var ikke bare RAF som hadde en forkjærlighet for firbeinte venner. En av de kanskje mest kjente historiene om en pilot og hans hund handler om en tsjekkoslovakisk pilot i det franske luftforsvaret, Robert Bozdech, og hans hund Ant. Etter å ha krasjet på okkupert territorium i 1940 søkte Bozdech ly på en fransk gård da han hørte en lyd. Han ropte og truet det han trodde var fienden, men oppdaget i virkeligheten en liten schäfervalp. Han tok med seg valpen, og det ble skapt et livslangt bånd mellom de to, og valpen ble til og med oppkalt etter et tsjekkisk fly med kallenavnet Ant. Etter en særlig nær samtale som involverte den tyske bombingen av en flyplass, klarte Bozdech ikke å forlate Ant da han fløy på oppdragene sine. Som et resultat fløy Ant med ham på alle påfølgende operasjoner.

Bildkilde: wiki/ Royal Air Force offisiell fotograf, Saidman

Inne i Hawker Hurricane

Utforsk flyene som holdt frontlinjen i slaget om Storbritannia

Skrevet av Mike Haskew

MOTOR
Rolls-Royce Merlin var en væskekjølt, 12-sylindret rekkeflymotor som ble utviklet på begynnelsen av 1930-tallet. Den allsidige Merlin var en av de mest vellykkede flymotorene under andre verdenskrig og drev også bombeflyet Avro Lancaster, jagerflyet Supermarine Spitfire og forbedret ytelsen til det nordamerikanske jagerflyet P-51 Mustang.

BEVÆPNING
Den tidlig produserte Mk. I Hurricane var bevæpnet med åtte vingemonterte Browning-maskingeværer i kaliber .303, mens senere versjoner var utstyrt med en rekke forskjellige våpen. IIB, for eksempel, ble oppgradert med 12 .303-kaliber maskingevær og stativer for et par bomber på 113 kg eller 227 kg. Senere varianter viste seg å være ekstremt effektive stridsvognsbekjempende fly.

WMens Supermarine Spitfire gjorde en strålende figur over Storbritannia, kan Hawker Hurricane best beskrives som dens mindre vakre stesøster. Til tross for dette holdt Hurricane stand under de mørke dagene av slaget om Storbritannia og skjøt ned flere tyske fly enn noe annet fly i Royal Air Force-tjeneste. Bare Hurricane-flyene fra 615. skvadron skjøt ned nesten 100 fiendtlige fly. Selv om Hurricane var mindre manøvrerbar enn det tyske jagerflyet Me 109 og betydelig tregere, tålte den mye juling. Den overlegne rekkevidden gjorde også at den kunne holde seg i luften lenger enn motstanderen. For å kompensere for Hurricanes mangler som jagerfly utviklet RAF-pilotene en effektiv taktikk: Hurricanes angrep tyske bombefly, mens de mer manøvrerbare Spitfire-flyene tok seg av fiendens jagerfly. 17. august 1940 ble flyløytnant JB Nicolson fra 249. skvadron tildelt Victoria-korset for å ha skutt ned et Me 110-jagerfly til tross for alvorlige skader og flammer som slo ut fra hans skadede Hurricane. Wing Commander Robert Stanford Tuck fra No. 257 Squadron og sersjant Josef Frantisek fra No. 303 Squadron var ledende Hurricane-ess under slaget om Storbritannia. Det mest suksessrike Hurricane-esset under andre verdenskrig var Squadron Leader Marmaduke «Pat» Pattle med 35 seire i Middelhavet. Til tross for sine mangler roste pilotene Hurricane. «Den ble en god venn helt fra starten av», fortalte en av dem, «og jeg elsket den mer og mer.» I løpet av 1941 fløy RAFs skvadroner nr. 81 og nr. 134 sammen med det sovjetiske Røde flyvåpenet på østfronten. I området Kina-Burma-India ødela Hurricanes fra No. 20 Squadron 13 japanske stridsvogner under et minneverdig oppdrag. Hurricanes var utstyrt som nattjagerfly og ble også katapultert fra handelsskip for å gi luftbeskyttelse til transatlantiske konvoier. Hurricane-flyenes tjenestetid strakte seg helt inn i 1950-årene, og de ble brukt av luftforsvaret i minst 25 land. Fra 1945 til 1959 ledet et enkelt Hurricane-fly den årlige RAF-flyparaden over London til minne om slaget om Storbritannia.

COCKPIT
Det trange, men effektive cockpitet i Hawker Hurricane hadde et standard instrumentpanel rett foran førersetet, med styrespaken plassert i midten. Til høyre på panelet befant motorinstrumentene seg, inkludert lademåler, oljetrykk- og temperaturindikatorer samt drivstofftrykkindikator.

DESIGN
Den lavvingede Hawker Hurricane ble designet av Sir Sydney Camm. Vingene var kledd med stoff i den tidlige produksjonen og ble senere erstattet med metallvinger med spennhud, mens flykroppen besto av rørformede konstruksjoner av duralumin og tre kledd med stoff. Resultatet ble at Hurricane var relativt tung – en robust og stabil våpenplattform, men tregere enn Spitfire og den tyske Messerschmitt Me 109.

Ovenfor En Hawker-fabrikk i 1938

Nedenfor Sir Sydney Camm, konstruktør av Hawker Hurricane

Internasjonale helter

Se hva de internasjonale pilotene bidro med under slaget

Til høyre Den tsjekkiske piloten Josef František, som ble truffet flest ganger under kampen

Nedenfor
En gruppe piloter fra den polske skvadronen 303

ThGjennom hele slaget om Storbritannia led Fighter Command, under ledelse av Hugh Dowding, av en kronisk mangel på jagerflygere. Dette skyldtes en rekke ulike faktorer, hvorav noen kunne spores tilbake til krigens aller første fase. I løpet av de første månedene hadde det vært behov for en raskere utvidelse av flystyrken enn opprinnelig forventet. Som et resultat av dette hadde opplæringsprogrammet, som var utformet for å opprettholde en jevn produksjon av piloter, allerede måttet produsere flere enn forventet. For det andre hadde videreutdanningen blitt alvorlig påvirket av en spesielt dårlig vinter i månedene før slaget. Til slutt hadde nesten 300 kampflygere omkommet i luften over Frankrike.
På grunn av dette befant Fighter Command seg i en konstant kamp for å skaffe til veie nok piloter til å forsvare Storbritannia mot Luftwaffe. I begynnelsen av september hadde hver skvadron i gjennomsnitt 16 operative piloter av en fulltallig kontingent på 26. Mange tiltak ble iverksatt for å prøve å bekjempe dette problemet. Det var kun takket være fordelingen av skvadroner med ulike nasjonaliteter at Fighter Command klarte å holde 60 skvadroner i luften gjennom hele kampen.
Kanskeligvis var de polske skvadronene de mest kjente av disse internasjonale tilskuddene til RAF. Etter invasjonen av Polen og deretter Frankrikes fall krysset rundt 30 000 polakker Den engelske kanal. Omtrent 8 500 av disse var piloter, og som et resultat av dette ble skvadronene 302 (Poznan) og 303 (Kosciuszko) opprettet.
I begynnelsen oppstod det en del spenninger på grunn av en langvarig oppfatning om at de polske pilotenes manglende ferdigheter eller mangelfulle opplæring hadde ført til Luftwaffes raske seier. I tillegg skapte språkbarrieren (som krevde at de kommuniserte på gebrokkent fransk) og at de skulle utdannes på en helt ny type fly ytterligere problemer. Derfor fikk skvadronene trehjulssykler utstyrt med fartsmåler, radio og kompass og ble beordret til å sykle i formasjon rundt flyplassen. Dette skapte uro, og pilotoffiseren Jan Zumbach noterte: «Britene kastet bort mye av tiden vår med disse barnslige øvelsene.»
Onder 12. august ble 302 den første polske enheten som fikk klarsignal til kamp. Til tross for at skvadronen opprinnelig var en del av 12. gruppe, hvis oppgave var å avlaste 11. gruppe ved behov, bekjempet den fiendtlige fly den 20. og utmerket seg. Men til tross for 302s suksesser var 303 fortsatt kun engasjert i treningsmanøvrer og ikke klar for innsats. Den 30. august var skvadron 303 opptatt med øvelsesmanøvrer da piloten Ludwik Paszkiewics oppdaget noen fiendtlige fly. Paszkiewics kontaktet skvadronlederen, men fikk ikke svar, og brøt da formasjonen og angrep et fiendtlig fly som han skjøt ned. Til tross for en reprimande fikk skvadron 303 raskt klarsignal til å fortsette. Øyeblikket ble senere foreviget i sekvensen «Repeat Please» i filmen fra 1969 Slaget om Storbritannia.
Resultatet ble at av alle enhetene i slaget om Storbritannia skulle Squadron 303 være den som utmerket seg med flest treff under hele slaget. Rett etter slaget den 7. september (den første dagen av lynkrigen) skulle de faktisk klare den ekstraordinære bragden å skyte ned 14 fiendtlige fly, med ytterligere fire sannsynlige nedskytninger. Øverstkommanderende for Air Command, Air Chief Marshal Hugh Dowding, oppsummerte det polske bidraget til kampen ved å anerkjenne pilotenes tapperhet, dyktighet og mot. «Hadde det ikke vært for de polske skvadronenes fantastiske innsats og deres uovertrufne tapperhet, tviler jeg på at utfallet av kampen hadde blitt det samme», sa han.
De polske pilotene var imidlertid ikke de eneste ikke-britiske statsborgerne som fløy sammen med RAF og bidro til seieren i slaget om Storbritannia. Avgjørende var at piloter fra mange land i Samveldet også deltok. Mest bemerkelsesverdig er at 135 newzealendere deltok i kampen. Blant disse var Colin Gray, som ødela 14 fly under kampen og skulle avslutte krigen med 27 bekreftede treff og 22 sannsynlige. Keith Park, sjef for 11 Group Fighter Command og ansvarlig for en del av gjennomføringen av slaget time for time, var selv newzealender.
En newzealandsk pilot som hadde utrolig flaks, var Alan Deere, et ess som allerede hadde fem treff da han fløy i Frankrike. Han ga selvbiografien sin tittelen Ni livDer var Deere kjent for sin utrolige flaks med å ha lurt døden ved flere anledninger. I juli krasjet han i et maisfelt etter en kollisjon med et fiendtlig fly og slapp unna med bare mindre kutt og skader. Noen uker senere ble han skutt ned, men da han prøvde å hoppe ut, satte han seg fast i det brennende flyet og klarte ikke å komme seg løs da det styrtet mot bakken. Mirakuløst nok, og med bare noen få sekunder til overs, ble han blåst fri og klarte å åpne fallskjermen akkurat i tide.
Mange andre land i Samveldet hadde piloter som deltok i kampene. Blant dem deltok 98 kanadiere, 33 australiere og 25 sørafrikanere. I tillegg til disse var tre rhodesere, en fra Newfoundland, en fra Barbados og en fra Jamaica også blant de mange flybesetningene. Det var også en rekke eksilflyktninger fra andre deler av Europa: 88 tsjekkoslovaker, 13 franskmenn og 29 belgiere. Faktum er at den mest suksessrike RAF-piloten var sersjant Josef František – en tsjekkoslovak som fløy med 303 Squadron og oppnådde 17 treff, det høyeste antallet i slaget.

Ovenfor
303 Skvadronchef Jan Zumbach sammen med en annen pilot ved en Supermarine Spitfire MK VB

«Hadde det ikke vært for de polske skvadronene, tviler jeg på at utfallet av slaget ville blitt det samme»

Nedenfor
Den newzealandske piloten Alan Deere

Paul Farnes: Stridende ess

Etter at han dessverre gikk bort i januar 2020, ser vi tilbake på vårt siste intervju med en av de store pilotene fra Slaget om Storbritannia

Intervju med Tom Garner

PaUl Farnes var en av de siste overlevende fra «The Few», og hans død i januar, etterfulgt av Terry Clarks død i mai, betyr at John «Paddy» Hemingway nå er den siste overlevende. Vi snakket med Farnes i 2017, og han delte da sine erfaringer om hvordan det var å delta i det skjebnesvangre slaget.
BOrn Farnes ble født 16. juli 1918 og vervet seg til Royal Air Force Volunteer Reserve som 19-åring i april 1938. Det var et heldig tidspunkt: «Tyskland begynte å bli litt av en plage, og jeg tror alle begynte å bli litt nervøse, så jeg var glad for å være i tjeneste.» På dette tidspunktet bestemte den britiske regjeringen at VR-medlemmene kunne tjenestegjøre i seks måneder i det vanlige RAF, og Farnes dro til Sør-Wales i juli 1939. «Det var kjempegøy, men før jeg var ferdig med mine seks måneder, hadde krigen brutt ut. Jeg befant meg i luftforsvaret og var klar for krig.»
DUnder slaget om Storbritannia inngikk Farnes i 11. gruppe og var med i frontlinjen for å forsvare London og Sørøst-England. Hans luftbårne øvelser var godt innøvd: «Som skvadron fikk man instruksjoner fra flygelederne om hvorvidt man var i 'Readiness', 'Availability' eller 'Standby', og det var ulike betingelser. Med 'Available' skulle vi kunne være i luften på 15–20 minutter. Så hadde vi 'Readiness', der vi skulle være oppe i løpet av noen minutter, eller 'Standby', der vi skulle være fastspent i cockpiten og klare til å lette.»
Sammenlignet med effektiviteten på bakken var luftkampene et kaos. «Man tok av som en skvadron, men hvis man møtte fienden, splittet man seg opp. Når man først hadde funnet fienden og låst seg fast på ham, prøvde man å skyte på bombeflyene og antakelig holde et øye åpent for å se hvor 109-flyene kom ned, noe de som regel gjorde. Det var fritt frem for alle. Det var ingen orden når man kom til en bestemt posisjon. Man brøt bare opp og fløy inn i flyene for å prøve å finne noe å skyte på. Man ga dem en salve, og så brøt man opp og lette hele tiden.»
TGjennomsnittsalderen for en RAF-pilot under slaget om Storbritannia var bare 20 år. Farnes var 21 år og dermed noe mer erfaren, noe som bidro til at han overlevde. «Jeg var ganske erfaren sammenlignet med mange av gutta. Jeg hadde fått god opplæring og hadde fløyet Hurricane i ganske mange timer før slaget, mens mange av de nye, unge pilotene bare hadde fått to eller tre timer. Det var ubrukelig, man må virkelig ha fløyet en Hurricane i noen timer for å bli vant til den.»
FArnes møtte av og til tyske piloter under bemerkelsesverdige omstendigheter. Han husker det slik: «En gang fungerte ikke radiotelefonen eller oksygenet mitt ordentlig, så jeg måtte returnere til basen. Jeg mistet høyde, kom ned til rundt 450 meter og fløy tilbake mot Kenley. Jeg fløy langs en jernbanelinje, og plutselig kom et tysk fly av typen Ju 88 mot meg. Jeg tenkte «Herregud!», så jeg fløy ut, omposisjonerte meg og klarte å komme bak ham. Jeg avfyrte et par salver mot ham, og han krasjet på Gatwick, akkurat på punktet mellom flyplassen og galoppbanen.» Farnes landet og sto ansikt til ansikt med fienden: «Stasjonssjefen tok meg med for å møte piloten. Jeg gikk for å håndhilse på ham, men han nektet. Det var en naturlig ting å gjøre for meg, men han var ikke interessert. En av skytterne overlevde, men den andre ble drept. Det var spesielt gripende for meg, siden jeg gjennomførte all treningen min på Gatwick, så det var stort å føle at jeg skjøt ned et fly som krasjet der.» Ved en annen anledning støtte Farnes på en tysk pilot i luften. «Jeg hadde skutt ned en 109-er, og piloten hoppet ut. Jeg så ham komme ned, og fallskjermen åpnet seg. Jeg vinket til ham og fikk et vink tilbake!»
ANår det gjelder hans eget fly, har Farnes stor respekt for Hurricane. «Det var fantastisk. Det er synd at Spitfire alltid får all æren, selv om jeg til en viss grad kan forstå det. Folk spør: «Hva fløy du?», og man svarer «en Hurricane», og de sier: «Åh... fløy du Spitfire? Jeg fløy Spitfires, men ikke under slaget om Storbritannia.» Selv om det er mindre kjent enn Spitfire, kjente Farnes til Hurricanes fortrinn: «Hurricane gjorde alt arbeidet og skjøt ned betydelig flere fly enn Spitfire. Det var et veldig bra fly som tålte mye mer juling. Det var egentlig et trefly: skroget besto av tre og duk, mens Spitfire var helt i metall. Jeg kan forstå at Spitfire fikk et navn: det var raskere, antakelig et vakrere fly og fantastisk for aerobatics, men hvis du fløy Hurricane, var du lykkelig.»
Farnes og pilotkollegene hans fikk også støtte fra WAAF, også utenfor sine vanlige arbeidsoppgaver: «Det var to sersjanter fra WAAF som pleide å komme inn og lage varm te med sukker til oss, og de ga oss også ristet brød med kjøttdeig. Det var herlig, og det var helt frivillig. De gjorde det bare av godhet, de trengte ikke å gjøre det. Det var liksom det som foregikk, det kameratskapet mellom alle. Vi hjalp hverandre.»
FArnes sa ofte at han «nytet» kampene: «Det er vanskelig å beskrive. Overalt i slaget om Storbritannia hadde vi fantastiske fly, herlige fly; man fløy flere ganger om dagen, og det var det man ønsket å gjøre. Man gjorde det også av en grunn; man gjorde det for å beskytte sitt land. Jeg visste at det var en sjanse for at jeg skulle bli skutt ned, men gutter som meg hadde fått en hel del erfaring siden vi hadde vært i Frankrike og visste hvordan det foregikk. Å fly med litt spenning, det var slik jeg opplevde det. Alt i alt syntes jeg det var ganske hyggelig.»
DSelv om RAF hadde alle odds mot seg, tenkte Farnes aldri på nederlag: «Jeg husker ikke at noen trodde vi skulle tape, jeg tror aldri vi tenkte på det. Folk vil spørre deg om hvordan du så på slaget, men som sersjantpiloter var vi sannsynligvis ikke like «innsatte» som offiserene. De høyere offiserene befant seg i offisersmessen, og det kan ha blitt sagt ting som aldri nådde våre ører. Folk spør meg: «Hva tenkte du om fremtiden?», men jeg hadde ingen anelse. Jeg tenkte ikke på den slags ting, men jeg er nok litt dum i hodet!»

Ovenfor Sersjant Paul Farnes (sittende, andre fra venstre) sammen med en gruppe pilotkolleger

Nedenfor til høyre En formasjon av Hurricanes leder Spitfires i en oppvisning for fabrikkarbeidere etter slaget

«JEG HUSKER IKKE AT NOEN TRODDE VI SKULLE TAPPE»

ovenfor
Ess, Paul Farnes: 16. juli 1918 – 28. januar 2020

Andre verdenskrig
Skole for

Escape Artists

Historiker og forfatter
Dr. Helen Fry avslører historien om MI9, et av Storbritannias mest hemmelighetsfulle spesialbyråer

Andre verdenskrigs skole for opprørske kunstnere

Dr. Helen Fry
Historiker og forfatter
Spesialist på andre verdenskrigs andre verdenskrigs sosialhistorie, Fry har skrevet og redigert over 25 bøker. Blant hennes nyeste utgivelser er den kritikerroste The Walls Have Ears (Veggene har ører) (2019) og den prisnominerte MI9 (2020).

Long før Winston Churchill oppfordret den nyopprettede Special Operations Executive (SOE) til å «sette Europa i brann» med sin sabotasjekampanje, utførte Storbritannia allerede hemmelige oppdrag bak fiendens linjer gjennom byråer som MI6. Mindre kjenter imidlertid arbeidet til MI9, som ble opprettet for å hjelpe britisk personell med å unngå og unnslippe fangenskap. Denne spesialbyrået trente soldater, opprettet fluktnettverk for å gi ly til flyktninger og utviklet verktøy for å hjelpe krigsfanger med å rømme. Historikeren dr. Helen Fry har dykket ned i nylig avklassifiserte filer og dokumenter for å løfte sløret for et av andre verdenskrigs mest hemmelige byråer, og vi var glade for å få lære mer om det fra henne.
Hva var MI9s primære oppdrag?
Det primære formålet med MI9 - som varikke helt ulikt MI5 og MI6, de organisasjonene vi er mer kjent med - faktisk var å legge til rette for flukt og rømning under andre verdenskrig ANDRE VERDENSKRIG. Den ble opprettet i desember 1939, ganske tidlig i krigen, med det formål å hente flygere, soldater og alliert personell tilbake fra bak fiendens linjer for å kjempe igjen.
MI9s virksomhet var svært hemmelig, så når ble organisasjonen først kjent for allmennheten?
Ide første 50 eller 60 årene etter krigens slutt sluttetvar det ikke mye som var kjent om MI9, og de første bøkene om organisasjonen ble skrevet av dem som hadde tjenestegjort i MI9: MRD Foot, James Langley og Airey Neave. Disse ble de klassiske historiene om MI9, som ville være ganske vanskelige å overgå, men de hadde ikke tilgang til de hemmeligstemplede filene da de skrev. Min bok, som er den første historien om MI9 på 40 år (og I var overrasketda da jeg oppdaget at det var tilfelle) bruker faktisk for første gang de hemmeligholdte filene ved National Archives i London.
Hvor nært var MI9 knyttet til SOE og oppdraget om å «sette Europa i brann»?
MI9 var svært adskilt fra SOE. Begge organisasjonene hadde selvfølgelig muligheter til å flykte og unnslippe. Claude Dansey, assisterende sjef for MI6, gjorde en svært bevisst innsats for å holde fluktlinjene for MI6, MI9 og SOE adskilt fra hverandre, slik at grensene ikke ble utvisket. Han overvåket evakueringslinjene for både MI9 og MI6 for å sikre at dette skjedde. MI6 ønsket å utføre sitt topphemmelige arbeid bak fiendens linjer og ønsket ikke at flyktninger og rømlinger skulle komme for nær deres arbeid, og heller ikke SOE-agenter og sabotører. Dansey begynte å skille dem fra hverandre så mye som mulig og holde ting adskilt, men han ble svært bekymret for SOE fordi de sprengte ting med høy lyd bak fiendens linjer. Medan MI9 så vel som MI6 viogså etterretningsvirksomhet, hemmelige operasjoner bak fiendens linjer. Det var en stor bitter rivalisering mellom Dansey og SOE – han hatet SOE. Så det var et ganske splittet forhold.

Ovenfor
Britiske krigsfanger føres gjennom Dieppe i august 1942

«Hele treningsprosessen og tankegangen rundt det han kalte 'flukttenkning' ble utviklet»

MI9 var åpenbart en svært hemmelig organisasjon. WHva har vi av registre og offisiell historie? som hvilke kan vi bruke for å få informasjon om den?
Jeg oppdaget i min forskning at at det fantes tusenvis og atter tusenvis av klassifiserte dokumenter. II forskningen ble det et valg å håndtere den store mengden filer om MI9, som ikke bare var aktive i Vest-Europa men i Fjernøsten, Midtøsten og på Balkan, Italia og Hellas. Så for meg var det en utfordring. WDet vi har i de klassifiserte dokumentene, er i stor grad rapporter fra rømlinger og flyktninger fra da de ble avhørt av MI9; vi har også noen av MI9s administrative dokumenter, som er svært interessante for å få et innblikk i hvordan organisasjonen var lagt opp. Det finnes MI9s opplæringshåndbøker og nyhetsbrev, som personalet kunne lese, spesielt før de går til aksjon, noe som kan gi dem massevis av nye ideer om hvordan de kan unngå å bli tatt til fange i den raskt skiftende situasjonen bak fiendens linjer. WDet vi ikke har, er de klassifiserte filene fra hjelperne, så det'Det er ikke mulig å vite det nøyaktige antallet som hjalp MI9 og fluktlinjene. Bmen det er sikkert tusenvis av menn og kvinner, fra så unge som 16 år og opp til  personer i 80-årene med ulik bakgrunn. For å beskytte dem og deres familier for all fremtid har den britiske regjeringen eller krigsministeriet aldri utlevert dokumentene deres. MI9 var også involvert i en svært hemmelig-den hemmelige delen av den britiske etterretningstjenesten som ble kalt 'Rom 900'eller 'Etterretningsskolen 9'. TDenne avdelingen sendte agenter bak fiendens linjer, på samme måte som SOE, men de visprengte ikke ting i luften eller utførte sabotasje. Vi har ikke de operative oppdragsfilene for dem, Vi har bare et par eksempler som er blitt frigitt på hva de gjorde, så det er fortsatt en del hemmelighold og mystikk rundt disse operasjonene.
Hvem var noen av nøkkelpersonene som var involvert i MI9?
WNår vi tenker på MI9, tenker vi på øverstkommanderende brigadegeneral Norman Crockatt. A en svært stolt skotte og ingen tilhenger av byråkrati; han likte å tenke utenfor boksen og var var ideell som øverste sjef for MI9, og han var i stor grad ansvarlig for filosofien bak MI9. Hele opplæringsprosessen og tankegangen rundt det han kalte «flukttenkning» ble utviklet. Det var en hel filosofi som viste seg å være utrolig viktig for å forberede personellet som skulle ut i kamp. Vi har også to andre gigantiske skikkelser innen MI9, Jimmy Langley (som flyktet etter Dunkerque i 1940 og ble skadet) og Airey Neave, som selvfølgelig ble kjent som den første britiske offiseren som klarte å rømme fra Colditz Castle nær Leipzig i Tyskland og komme seg tilbake til Storbritannia. Hans vellykkede flukt var det ble gjennomført en stor oppussing av MI9s hovedkvarter, og man feiret med pink gin fordi man trodde at Colditz slott var uinntakelig.
Hvordan hjalp MI9 krigsfanger med å rømme?
Ther vien rekke teknikker, ikke bare fluktlinjer, som selvfølgelig var nødvendige for å fåkrigsfanger ut av Vest-Europa. Ffra MI9s hovedkvarter i Wilton Park, som ligger i Buckinghamshire (ikke å forveksle med Wilson Park i Sussex) koordinerte de dette utrolige programmet, som inkluderte fluktinnretningene som ble legendariske i Ian Flemings James Bond-romaner. Fleming hadde ikke funnet på ideen om 'Q' tingene, den kom opprinnelig kom fra MI9, selv om Fleming selvfølgelig Fleming utviklet dem mye, mye lenger. TDisse utstyrene ble svært viktige i MI9s krigstidige virksomhet. Nøkkelpersonen bak fluktutstyret var Christopher Clayton Hutton, som var det vi kunne kalle en eksentrisk oppfinner som elsket å som elsket å fikle med ting for å prøve å løse problemer. Oppgaven hans var, for å gi et eksempel, å finne måter å gjemme ting på, som miniatyrkompasser inne i vanlige gjenstander. Så du får den berømte 'knappkompass'der kompasset er gjemt bak en knapp, vanligvis den første knappen på uniformen. Uansett hvor personell befant seg i kamp, kunne de om nødvendig skru av knappen og alltid ha et evakueringskompass med seg. Overraskende nok har vi rundt 1,3 millioner av disseesom ble produsert under krigen. Aog så har vi rømningskartene, som var like viktige og nyttige. Dette var lureri, eller frekkhet, av MI9 i terms av ting å tenke på når man skal sende disse tingene til KRIGSFANGE leiren. Det var til stor hjelp for fangene, som gjorde ting som smugleinn falske pakker inn i spillet.
Hvor mye arbeid la MI9 ned i å utdanne folk? i unngåelses- og fluktmanøvrer før utplassering?
TDet er et av de områdene folk ikke ofte kjenner til men alle våre ansatte kommer i gang - uansett om det var hæren, flyvåpenet eller marinen eller kommandosoldater - De gjennomgikk alle et tre ukers MI9-opplæringsprogram. MI9 hadde i utgangspunktet et hemmelig sted i Harrow like utenfor London, og deretter i Nord-London i Highgate, hvor MI9 rekvirerte et hus som het Caen Wood Towers, i dag kjent som Athlone House. Det er et svært berømt hus i Nord-London, akkurat der i utkanten av Hampstead Heath. Og igjen går det tilbake til Crockatt og hele hans filosofi om flukt-noe han sa ikke nødvendigvis var naturlig hvis man var desorientert etter å ha blitt tatt til fange, når du ikke nødvendigvis vil tenke logisk når du flykter. Sog han mente at opplæring i å unngå farer og flykte forberedte personalet på å tenke på flukt. Det kan være helt små ting som kan avsløre deg, og et eksempel jeg gjerne bruker på det er veiledning i treningshåndboken: «Ikke oppfør deg på britisk vis.» Tilsynelatende kunne de røpe seg, selv om de vii sivile klær med franske merker, bare ut fra måten de gikk påed. Slikt var en del av opplæringen deres. Et annet tips var å ikke sykle feil vei rundt en rundkjøring. Det var faktisk slik en av fangene ble pågrepet. Han blir ikke nevnt ved navn, men han ble brukt som eksempel i opplæringshåndbøkene. Han ble pågrepet på nytt og sendt tilbake til et krigsfangeleir.
Har vi noen anelse om hvor vellykket MI9 var eller ble under andre verdenskrig?
INår det gjelder flukt og unnvikelse, er det en enorm arv. Oover 35 000 allierte og personell fra Samveldet ble reddet ble reddet som et resultat av MI9. De vide ble hentet ut for å kunne kjempe en annen dag, og tyskerne hadde ikke noe tilsvarende. Men jeg tror at arven strekker seg utover det.
Wet jeg oppdaget...som jeg ikke hadde forventet å oppdage, var at MI9 var en enorm etterretningsorganisasjon. Asamte redningsoppdragets av alliert personell, var det derat vårt personell er verdifulle etterretningskilder i seg selv. Så.. da de kom tilbake hadde ded en gjennomgang - 'ble avhørt', siden det varkalt - av MI9s avhørsledere. De ble avhørt ikke bare om flukten deres (som potensielt ggi informasjon og råd for fremtidige rømninger) og forholdene bak fiendens linjer, de ble også spurt om hva de hadde sett på bakken i form av militære installasjoner, troppebevegelser osv. Hva hadded de sett da de reiste? Alt fra portforbud til gjerder rundt havner, absolutt alt. Jeg ble overrasket over de tykke bindene med filer fulle av denne typen etterretning. Jeg oppdaget også (og dette er for meg virkelig avslørende om MI9) at dens topp-den hemmelige avdelingen Room 900 var involvert i kontraspionasje og etterretningsinnsamling. Dette er noe annet enn det vi nettopp har snakket om, på samme nivå som MI6, og Jeg var virkelign'ikke forventet å avsløre dette. Det er en veldig spennende utvikling aog jeg skulle gjerne sett at MI9 ble anerkjent og studert mer for den etterretningsmessige innflytelsen den hadde, for når du ser på mengden av dette materialet, tenker du at dette må ha hatt en innvirkning. Det er en svært viktig del av det bredere etterretningsbildet og alle disse operasjonene under andre verdenskrig ANDRE VERDENSKRIG.
MI9 ser ut til å ha kokt sammen alle slags nysgjerrige hjelpemidler for flukt gjemt vekk isiden hverdagslige gjenstander. Hva er noen av dine favoritter?
For meg har det vært et Monopol-brett. Vi vokste alle opp som barn og spilte Monopol, avhengig av hvilken epoke vi befant oss i, bmen det er et familiespill og krysser-generasjonsgrensene. Spillet ble spilt i timevis i julen da jeg var ung, og på den tiden kjente jeg ikke til historien om MI9 og Monopol. Men jeg elsket den delen av MI9s historie da jeg først leste om den, hvor genial den var. Det var spennende å oppdage at MI9 faktisk kunne smugle ting inn i selve brettet, slik de gjorde med andre spill som sjakk og ludo.

Ja
Sam Derry, leder for Roms flyktningorganisasjon fra 1943, antas å ha reddet 4 000 allierte soldater

«Fleming hadde ikke funnet på ideen med «Q»-utstyret, den kom opprinnelig fra MI9»

Bildkilde: Med tillatelse fra Claire Derry

Til venstre
Krigstidsfotografi av Renata Faccincani della Torre, som hjalp de allierte med en fluktrute gjennom Nord-Italia

Nedenfor
Det eldste kjente fotografiet av Comet Line, juli 1941, som hjalp flygere med å unngå å bli tatt til fange i og rundt Brussel

Bildkilde: Med tillatelse fra Vanessa Clewes

Bildkilde: Med tillatelse fra familien de Greef

© Shutterstock
Bakgrunn: © Alamy

Under andre verdenskrig plyndret den tyske hæren de okkuperte landene for gullbarrer verdt millioner av kroner, men hvor ble disse skattene egentlig av?

Jakten på nazistenes gull

Den berømte amerikanske børsmegleren Gerald M. Loeb sa en gang at «begjæret etter gull er menneskehetens mest universelle og dypt forankrede kommersielle instinkt» SHelt siden dette edle metallet først ble smeltet av de gamle egypterne rundt 3600 f.Kr., har det blitt et symbol på rikdom og makt. Med innføringen av gullstandarden i 1717, som innebar at valutaen kunne knyttes til gull til en fast kurs, økte dets betydning ytterligere.
DDen nazistiske krigsmaskinen var et sultent beist som krevde konstant tilgang på penger for å kunne kjøpe utstyr, forsyne troppene og sikre at angrepet på Europa og verden kunne fortsette. Som et resultat av dette var nazistenes politikk å systematisk plyndre alle land og deres befolkninger som hadde uflaksen å havne under deres okkupasjon. I 1943 anslo det britiske departementet for økonomisk krigføring at nazistene hadde plyndret mange okkuperte land for gull til en verdi av rundt 550 millioner dollar. Den eksakte mengden gull som ble stjålet av nazistene er imidlertid fortsatt ukjent, særlig ettersom plasseringen av mye av det plyndrede byttet fortsatt er et mysterium.
FFørst og fremst er det viktig å vurdere karakteren av det plyndrede gullet. Mens en stor del av gullet ble stjålet i form av barrer direkte fra bankene, som deretter ble smeltet om og merket med Riksbankens emblem, ble en del av gullet tilegnet på en langt mer ubehagelig måte. De første bevisene på dette ble avdekket i 1943. I tillegg til å plyndre banker og statlige institusjoner, tok nazistene også direkte fra enkeltpersoner, inkludert ofrene for Holocaust. Mens dette innebar at ofrenes bankkontoer, boliger og investeringer ble beslaglagt, ble det oppdaget gullbarrer som var helt nye og fra en urovekkende kilde: gullklokker, smykker og til og med tannfyllinger som var trukket ut av ofrenes munner, hadde blitt smeltet ned og omformet til Reichsbank-barrer. Mellom 1946 og 1948 pågikk Ravensbruck-rettssakene i Hamburg, der tjenestemenn fra konsentrasjonsleiren med samme navn ble etterforsket for sin deltakelse i denne grusomme praksisen, blant mange andre grusomheter.
OEn av disse personene var Martin Hellinger, hvis viktigste oppgave som «leirtannlege» var å fjerne gull fra ofrenes munner. Hellinger var ikke alene, og det viste seg at dette var standardpraksis i nazistenes dødsleirer. Allerede i 1940 ga Heinrich Himmler ordre om at tann gull skulle samles inn fra de dødes munner, og i 1942 ble denne ordren implementert i organiseringen av Holocaust. På grunn av dette ble mange gullbarrer stemplet med nazistiske insignier smeltet ned av kjøperne og omstemplet for å skjule sin uheldige opprinnelse. Dette ble særlig tydelig i Portugal i 1943, hvor handelsmenn hadde samlet seg 123 tonn Reichsbank-gull gjennom handel med Nazityskland. Da de allierte advarte den portugisiske regjeringen om at alt dette gullet skulle betraktes som stjålet eiendom, forsøkte handelsmennene i Lisboa desperat å bytte ut det tyske gullet mot «rent» gull. Da dette ble nektet, ble det meste smeltet ned og flyttet til internasjonale banker.
Disse eDisse forsøkene i Portugal er interessante for historikere som prøver å spore opp det stjålne nazistiske gullet. Gjennom hele krigen forble Portugal, sammen med andre land som Spania, Estland, Sveits og Sverige, nøytrale. Dette innebar at det kunne drives handel med aksemaktene, til tross for advarsler om hva slags varer de kjøpte. Dette førte til at flere av disse landene kom i besittelse av nazistenes stjålne gull, et faktum som fremdeles er kontroversielt og reiser spørsmål om hvor «nøytrale» disse landene egentlig var. Som eksempel kan nevnes

Ovenfor President Eisenhower inspiserer nazistenes bytte ved saltgruvene i Heilbronn

Innfelt tekst Arbeidere åpner kasser med gullbarrer fra Reichsbank som var gjemt i Heilbronn

Sveriges stålindustri skulle levere viktige materialer til den tyske krigsmaskinen, betalt med stjålet gull. I 1997 vakte hemmeligholdte rapporter en viss oppstandelse da det ble avslørt hvor mye både Sverige og Sveits visste om hva slags gull de kjøpte. Den sveitsiske Bergier-kommisjonen avslørte og vurderte en hel del informasjon om landets egen rolle i krigen, særlig fordi midlene som ble oppnådd fra direkte gullsalg gjorde det mulig for Tyskland å kjøpe materialer fra andre nøytrale land og fremme sin krigsinnsats. Estimater av hvor mye gull Sverige mottok under krigen varierer mellom 20 000 kg og 34 000 kg.
FPå bakgrunn av dokumentene som ble offentliggjort i 1997, begynte mange land å revurdere begrepet nøytralitet i forbindelse med krig, og særlig i forbindelse med andre verdenskrig. Skandalen som oppstod på slutten av nittitallet avslørte at økonomiene i mange «nøytrale» land i en viss grad hadde vokst gjennom samhandling med Nazi-Tyskland og gjennom kjøp av det stjålne gullet. Stuart Eizenstat (statssekretær for økonomi, handel og landbruksspørsmål) uttalte seg om rapportene under en briefing i det amerikanske utenriksdepartementet: «Disse rapportene fjerner enhver følelse av at det fantes et monolittisk nøytralitetsbegrep under andre verdenskrig. De nøytrale landene under krigen ble ofte utsatt for lignende press og motpress, men reagerte på dem på forskjellige måter, noe som gjenspeilte deres spesifikke krigsforhold, holdningene til deres ledere og de mer vedvarende trekkene i deres økonomier og geografi. Kort sagt, det fantes ikke noe slikt som enhetlig eller absolutt nøytralitet under andre verdenskrig.»
AHver gang en formue eller store rikdommer forsvinner, dukker det opp historier og sagn om hvor de befinner seg. På samme måte som piratene fra 1600- og 1700-tallet begravde skattene sine på øde øyer til de kunne komme tilbake for å hente dem, finnes det mange historier om flyktende nazister som gjemte tyvegodset sitt mot slutten av krigen. Selv om mange kan betraktes som apokryfe og kanskje ikke er annet enn samtidige myter og legender, får hyppigheten med hvilken noen av disse historiene dukker opp igjen ivrige skattejegere til å heve øyenbrynene.
OEn av de mest vedvarende og historisk dokumenterte ryktene handler om «Rommels gull», oppkalt etter general Erwin Rommel (med kallenavnet «Ørkenreven»), som var nazistenes øverstkommanderende på den nordafrikanske fronten. Selve gullet tilhørte opprinnelig den jødiske menigheten i Tunisia, som ble okkupert av nazistene under krigen. I januar 1943 samlet SS-oberst Walter Rauff en gruppe rabbinere og religiøse ledere og tilbød å skåne menighetene deres mot «60 100 kg gull», som skulle leveres innen 48 timer. Til tross for oppgavens omfang lyktes man, og gullet ankom fem dager senere. Skatten ble fraktet trygt til Napoli, men på grunn av de alliertes kraftige bombinger og den politiske ustabiliteten i Italia kunne den ikke fortsette reisen til Berlin. I stedet ble en genial plan lagt. Ved kysten av Korsika ble en dykker ved navn Peter Fleig ansatt og fikk i oppdrag å dykke ned til en spesielt uvanlig klippeformasjon. Han fikk i oppdrag å sikre kasser under vann og markere deres posisjon med fire vektede bøyer. Etter krigens slutt skulle Flieg returnere og foreta flere dykk etter det tapte byttet – alt til ingen nytte.
JJames Bond-skaperen Ian Fleming skal ha blitt interessert i mysteriet under sin tid i marinens etterretningstjeneste under andre verdenskrig. Mot slutten av konflikten ble det gjennomført et raid mot slottet Tambach i Bayern av allierte kommandosoldater, organisert av Fleming. Der inne var tyske tropper i ferd med å brenne hele sitt marinearkiv, som strekker seg tilbake til 1870. Materialet som Flemings agenter oppdaget var så omfattende at en fiskebåt ble chartret for å kunne levere papirene trygt til hans kontor i London. Da Fleming arbeidet seg gjennom den enorme samlingen av dokumentasjon, oppdaget han detaljer om en stor mengde stjålet gull som skulle ha blitt sendt til Berlin, men som aldri hadde kommet frem. Historien skulle inspirere til en anekdote i romanen I Hennes Majestets hemmelige tjeneste og Flemings interesse for nazistenes gull skulle dukke opp igjen i novellen Octopussy og, selvfølgelig, GoldfingerSelv om Fleming forsøkte å skaffe penger til å finansiere en ekspedisjon for å finne gullet, lyktes han ikke til slutt. Hvis gullet fremdeles ligger på havbunnen, er dets nøyaktige plassering fortsatt et mysterium.
HKorsika er imidlertid ikke det eneste antatte stedet hvor det kan ligge sunket nazistgull. Det går rykter om at Toplitz-sjøen høyt oppe i de østerrikske Alpene er stedet hvor det ligger en skatt av gullbarrer verdt rundt 5,6 milliarder dollar. Under krigen ble selve innsjøen brukt som et marint testområde der forskere eksperimenterte med dykkbomber – rundt 4 000 skal ha detonert på ulike dyp. Tidlig en morgen i mai 1945 var innsjøen også åstedet for noen særdeles merkelige hendelser. Den 21 år gamle bondejenta Ida Weisenbacher våknet av at det banket på døra og ble møtt av en SS-offiser med skremmende utseende. Weisenbacher fikk beskjed om å ta med seg en vogn og hjelpe til med å flytte en stor mengde trekasser merket med nazistiske insignier. Hun ble deretter vitne til hvordan kassene ble plassert i en robåt, ført til midten av sjøen og uten nåde kastet i det grumsete vannet.
II 1959 avslørte en dykerekspedisjon at kistene inneholdt falske sedler – falske britiske sedler. I løpet av de påfølgende tiårene har stadig mer av pengene blitt funnet sammen med nazistiske dokumenter som beskriver Bank of Englands overvåkningssystem, og som alle antas å ha vært en del av Operasjon Bernhard. Operasjonen, som var oppkalt etter Bernhard Krüger, hadde som mål å lamme den britiske økonomien ved hjelp av falske sedler som var produsert av fanger i konsentrasjonsleirer. Noen av sedlene ble oppdaget av Bank of England i 1943, og de fortsatte å dukke opp i omløp helt inn på 1950-tallet, men man tror at flertallet havnet på bunnen av Toplitz-sjøen. Dykkeoperasjonen i 1959 avdekket forfalsket valuta til en verdi av rundt 700 millioner pund, og ytterligere ekspedisjoner fortsatte å avdekke flere skatter, med det siste dykket i Toplitz-vannet i 2000 som avdekket flere eksemplarer. Så langt har imidlertid ingen av ekspedisjonene funnet noe gull, og om det finnes en hemmelig skatt gjemt under sjøens grumsete vann, gjenstår å se.
PEn av de kanskje mest utbredte mytene og legendene om hvor nazistenes gull befinner seg, er den om det såkalte «nazistenes gulltog». Togene ble brukt av nazistene til å transportere tyvegods til hovedstaden Berlin, og flere av dem skal ha forsvunnet i løpet av krigens siste dager. En spesiell legende om nazistenes tyvegods og lokomotiver, som virker bemerkelsesverdig seiglivet, er den om et tog som er begravd i et fjell et sted i Polen. Ifølge den apokryfe fortellingen var det lastet med uvurderlig kunst, juveler og opptil 300 tonn gull. I 2018 skapte skattejegerne Andreas Richter og Piotr Koper internasjonale overskrifter da de kunngjorde at de hadde funnet togets plassering. I bytte mot 10 % av den samlede verdien av varene om bord (hvis det skulle gjøres et funn), avslørte de stedet som et nettverk av tunneler under byen Walbrzych. Ved hjelp av jordradar kunne eksperter vise bilder av tunnelene som fikk Piotr Zuchowski (Polens daværende visekulturminister) til å si at han var «99 prosent overbevist». Da et team av forskere kom til området, fant de dessverre ytterligere bevis på tunneler, men ingen tog. Om det finnes et slikt skjult gulltog er fortsatt et mysterium, og skattejegere leter fortsatt ivrig etter det. Etter at Richter og Koper gikk hver til sitt, sa Richter om toget at han fortsatt var «95 % sikker på at det eksisterer».
OSelvfølgelig ble ikke alt nazigullet gjemt bort i krigens siste dager, og en del ble funnet igjen. Den 3. februar 1945 ødela de alliertes bombetokt over Berlin Reichsbank, og dens president Walther Funk lot gjemme maistørstedelen av gullreservene (ca. 238 millioner dollar) i Merkers-gruven, ca. 30 mil sørvest for Berlin. Det var ikke bare gull som ble sendt til

Nedenfor En amerikansk soldat poserer med nazistenes bytte som ble funnet i saltgruvene i Heilbronn

Venstre Tusenvis av stjålne gullringer ble funnet i konsentrasjonsleiren Buchenwald

Nedenfor Skrin med gullokk og tannfyllinger som ble fjernet fra munnen på fanger i Buchenwald

Botten
Den avslørte Reichsbank-skatten ved Merkers-gruven i Tyskland

Bildkilde: wiki/United States Holocaust Memorial Museum

«Anslagene over hvor mye gull Sverige mottok under krigen varierer mellom 20 000 og 34 000 kg.»

Produksjonslinjen

Gruvedrift
Naturlig forekommende gull finnes i form av avleiringer eller årer i jorden eller spredt i sand og grus. Det førstnevnte krever gruvedrift, mens det sistnevnte kan utvinnes ved vasking.

Bullion
Det raffinerte gullet smeltes nå ned slik at det kan formes til barrer og bullion for transport. Herfra kan det sendes til banker eller direkte til produsenter, som bruker gullet til smykker eller industrielle formål.

Bildkilde: wiki/digitallibrary.usc.edu

Raffinering
Gull fra malm kan forekomme i mikroskopisk form eller i flak, men må i begge tilfeller skilles fra det omkringliggende materialet gjennom raffinering. Det kreves omtrent 100 000 uns malm for å få ett uns gull.

Gjenvinning
Gull i form av edelmetaller vil sannsynligvis alltid være gjenstand for handel, men forbrukerprodukter kan selges til pantelånere og skraphandlere og sendes tilbake til raffinerier for gjenbruk. Restmateriale fra produksjonen kan også gå denne veien.

En guide til produksjonsprosessen og hvordan nazistene brukte den til å hvitvaske byttet sitt

Gullvask

Stjålet
Nazistregimet stjeler gull fra ofrene sine når de blir samlet inn. Det dreier seg hovedsakelig om smykker, men kan også omfatte gullsmykker eller gullbarrer og gullbarrer i privat eie.

Smelting
Gull med tilsvarende renhet smeltes ved over 1 060°C til barrer eller hele gullklumper, avhengig av mengde, og merkes deretter med den relative karatverdien. Gullet kan også smeltes, en prosess som fjerner urenheter og øker verdien.

Blandet
Alt gull som innhentes, blir kategorisert og deretter sortert etter type og karat. Dette gjør det praktisk talt umulig å spore gjenstandene tilbake til deres opprinnelige eiere.

Handel
Gullet, som nå foreligger i form av gullbarrer og gullmynter, sendes enten til tyske banker eller videre til handel via internasjonale banker. Siden gull handles overalt, er det en ideell råvare for å skaffe kontanter.

6x © Getty Images

heller ikke gruven, men mange stjålne kunstskatter og valutareserver. Den 7. april, under de alliertes angrep på Tyskland, gikk amerikanske militære inn i gruven, og dagen etter sprengte de et hull i det forseglede hvelvet der gullbarrene var gjemt. Etter dette funnet ble gullet i 1946 overlevert til en organisasjon kalt Tripartite Commission for the Restitution of Monetary Gold, hvis hensikt var å omfordele rikdommen mellom økonomiene i de ulike landene som gjorde krav på den. I 1997 var 5,5 tonn (ca. 60 millioner dollar) fortsatt i Tripartites besittelse. Omtrent 15 land gjorde krav på denne gjenværende mengden, men alle valgte i stedet å donere sin andel av den til Nazi Persecution Relief Fund, som var opprettet for å hjelpe overlevende fra Holocaust. For en formue som har sitt opphav i så mye grådighet, blodsutgytelse og menneskelig elendighet, virker donasjonen til en så edel sak som en behagelig og rettferdig avslutning.
DDet er fortsatt lenge siden krigen, men ryktene om nazistenes skjulte bytte er fremdeles spennende for skattejegere over hele verden. Så sent som i desember 2020 ble myndighetene som har ansvaret for minnemuseet i konsentrasjonsleiren Buchenwald tvunget til å komme med en uttalelse der de ba skattejegere om å holde seg unna, etter at en dokumentarfilm hadde vist at det kunne være en skatt begravd i en tunnel på stedet. Direktøren for leirens minnesmerke, Jens-Christian Wagner, uttalte i et intervju med Avisen The Times Avisen skriver: «I mange år har vi hatt store problemer med ulovlige besøk i tunnelen [under leiren]. Noen ganger finner vi også folk med metalldetektorer.» Dette reiser selvfølgelig åpenbare etiske spørsmål rundt jakten på nazistenes gull. Selv om historier om nedgravde skatter og skjult bytte vekker barnesinnet i oss alle, etterlater opprinnelsen til mye av dette gullet (enten tyvegods eller blodpenger, betalt for å unngå en sikker død) en avgjort ubehagelig ettersmak. Slike historier om skatter og uløste mysterier har en uimotståelig tiltrekningskraft, og jakten på å lokalisere mye av eiendelene som ble stjålet av nazistiske styrker under krigen vil sikkert fortsette. Etter hvert som mer og mer informasjon kommer frem (det er tross alt bare litt over 20 år siden Sveits og Sverige avklassifiserte de viktige dokumentene fra andre verdenskrig), gjenstår håpet om at ytterligere skatter vil bli funnet og returnert til sine rettmessige eiere.

Nedenfor Østerrikske politifolk med falske penger som ble funnet i Toplitz-sjøen

Bunn En dykker gjør seg klar til å lete etter nazistenes skatt på bunnen av Toplitz-sjøen

«Dykkeroperasjonen avdekket rundt 700 millioner pund i falske sedler, og ytterligere ekspedisjoner fortsatte å avdekke flere skatter»

2x © Getty Images
Logo: © Alamy

Svart historie

Revolusjon og motstand

094  Frederick Douglass
Hvordan gikk denne berømte abolitionisten fra slave til amerikansk diplomat?
100  Hvem var de svarte Tudorene?
Oppdag menneskene av afrikansk opprinnelse og herkomst som levde under Henrik VIII og Elisabet I
106  Den svarte Spartacus helten fra den haitiske revolusjonen som inspirerte en nasjon av slaver til å skape sitt eget land
112   Rasemassakren i Tulsa hvordan kunne bydelen kjent som Black Wall Street brennes ned til grunnen på én eneste natt? Avslør den sanne historien

Fredrick Douglass – Slaveriets historie, side 88 (Bokasin Historia, 2022)

Who were the

Black

Tudors?

Dr. Miranda Kaufmann snakker om boken sin  Svarte Tudorer: Den ukjente historien og avslører de glemte historiene om svarte mennesker i Tudor-England

Intervju med Jessica Leggett

Tudortiden er uten tvil en av de mest populære periodene i engelsk historie og har blitt dramatisert i ulike bøker, TV-serier og filmer, mens utallige forskere har utforsket hver eneste detalj av dens historie – eller det trodde vi i hvert fall. Isin bok Svarta Tudorer: The Untold Storyundersøker Dr. Miranda Kaufmann en del av Tudor-historien som har blitt glemt, og utforsker livet til afrikanske menn og kvinner som levde i Tudor- og tidlig Stuart-England. Kaufmanns opplysende forskning utfordrer folks fordommer om de svarte Tudorene, deres daglige liv, karrierer og til og med frihet, og gir en viktig revurdering av engelsk historie som endrer vår forståelse av Tudorene slik vi kjenner dem.  Hva vekket din interesse for de svarte Tudorene, og hvorfor bestemte du deg for å skrive boken?
I løpet av mitt siste år som student i Oxford var jeg på et foredrag om tidligmoderne handel, og de nevnte at Tudorene hadde begynt å handle med Afrika på midten av 1500-tallet, noe som var overraskende siden jeg bare hadde lært om 1700-tallets handel med slaver fra Afrika. På biblioteket fant jeg et par referanser til afrikanere i det elisabetanske England, og jeg ble inspirert til å finne ut mer, så det ble temaet for min doktorgradsavhandling. Etter hvert fant jeg arkivreferanser til over 360 personer som levde i Tudor- og det tidlige Stuart-England mellom 1500 og 1640. Jeg skrev boken fordi jeg ønsket å dele det jeg hadde funnet med verden og endre folks

Dr. Miranda Kaufmann er seniorforsker ved Institute of Commonwealth Studies. For mer informasjon, besøk mirandakaufmann.com

oppfatning av britisk historie. De svartes tilstedeværelse i Tudor-England er et viktig korrektiv til den falske fortellingen om at svarte mennesker først kom til Storbritannia med Empire Windrush i 1948. Dette kan bidra til et negativt perspektiv på innvandringsdebatten og antyde at siden svarte mennesker nylig har kommet hit, finnes det en mulighet for dem til å «dra hjem». Historiene var også fascinerende hver for seg.
Hvordan satte du sammen livshistoriene til de svarte mennene og kvinnene du skrev om? Hvilke kilder brukte du?
Med vanskeligheter! Selv om andre forskere har gitt ut bøker om emnet siden den gang, fantes ikke bøkene til Imtiaz Habib og Onyeka Nubia da jeg startet forskningen min i 2004. Marika Sherwood ved Black and Asian Studies Association var til stor hjelp når det gjaldt å finne primærkildene. Menighetsregister, der dåp, vigsler og begravelser registreres, gir informasjon om hvor og hvor mange mennesker som befant seg i landet, men de gir ofte ikke særlig mye biografisk informasjon. Det kan stå noe i stil med «John, en blackamoor, ble begravet den 3. desember», og det er omtrent alt, selv om det finnes en uvanlig detaljert redegjørelse for Mary Fillis' dåp i St Botolph's, Aldgate, i 1597. Det finnes en liten mengde visuelt bevismateriale, for eksempel de to bildene av John Blanke i Westminster Tournament Roll, eller portrettet av Anne av Danmark med en afrikansk ledsager. Jeg benyttet meg også av regnskaper fra kongelige og aristokratiske husholdninger, brev, dagbøker og statspapirer. For boken fikk jeg ofte mest mulig ut av juridiske registre som inneholdt flere detaljer om folks liv. For eksempel kommer det meste av det vi vet om Jacques Francis, bergingsdykkeren, og Edward Swarthye fra High Court of Admiralty eller Star Chamber-saker.
Dessverre finnes det ingen primære fortellinger fra de svarte Tudorene selv, så man må lese kildene som er skrevet av hvite menn baklengs og prøve å forstå de svartes erfaringer. Mange historikere som studerer svartes historie støter på dette problemet. Da jeg ikke kunne finne noen større mengde biografisk informasjon om de svarte personene, undersøkte jeg de hvite personene i historien, og det førte ofte til flere innsikter. Da jeg undersøkte Sir Edward Wynter sitt liv, fant jeg ut hvordan Edward Swarthye sannsynligvis kom til England – Wynter hadde seilt til Karibia med Francis Drake. Sammen med John Anthony, som var sjømann i Dover, gravde jeg dypere i skipet han jobbet på, Silver Falcon, og fikk vite mer om dets ulykksalige reise til Virginia.
Hvordan og når kom de svarte Tudorene først til England?
Selv om en afrikansk mann ved navn Pero Alvarez fra Portugal besøkte Henrik VIIs hoff på slutten av 1480-tallet, var John Blanke, Tudor-hoffets trompetist, den tidligste personen jeg fant som bodde her over lengre tid. Vår første omtale av Blanke er fra 1507, men han kom trolig sammen med Katarina av Aragon i 1501. Omtrent samtidig var det flere afrikanere ved hoffet til Jakob IV av Skottland.
Jeg identifiserte at afrikanere ankom Storbritannia på tre hovedmåter. Noen kom fra Sør-Europa, som Blanke. Det var en mye større svart befolkning i Spania, Portugal og til en viss grad Italia i denne perioden, siden disse landene allerede var involvert i slaveri og kontakt med Afrika og hadde kolonier i Amerika. Afrikanere kom til England som en bieffekt av dette, med kongelige som Katarina og Filip II av Spania, med engelske aristokrater eller kjøpmenn som reiste i Europa, eller med de sefardiske jødene som ble fordrevet fra Portugal og Spania. Den andre måten var gjennom direkte handel med Afrika. For eksempel lærte prins Dederi Jaquoah og de før ham som kom til England seg engelsk, og dro deretter tilbake som handelsmenn og tolker. Den siste måten var gjennom kapervirksomhet, dvs. når Francis Drake eller andre kapere tok afrikanere når de gjennomførte raid i spanske havner eller kapret spanske eller portugisiske skip – det største antallet i denne perioden var de 135 afrikanerne som ble ført til Bristol i 1590 ombord på Charles.
I boken din diskuterer du hvordan det var mer sannsynlig at mennesker ble vurdert ut fra sin religion og sosiale klasse enn ut fra hudfargen. Hvorfor var det slik?
Vi må huske at dette var et svært religiøst samfunn, og at den religiøse identiteten var sentral for hvordan folk oppfattet seg selv. Engelskmennene gjennomgikk reformasjonen i denne perioden og identifiserte seg i stadig større grad som en protestantisk nasjon. Jeg hevder at afrikanernes opptak i den protestantiske troen gjennom dåpen er en viktig indikator på aksept; de ble sett på som potensielle likemenn i Guds øyne. Meredith Hanmer holdt i 1586 en preken i St Paul's Cathedral om dåpen av en «tyrker» – han var svært glad for at hedningen hadde blitt protestant og at spanjolene hadde mislyktes i å lokke ham til å bli katolikk.
Når det gjaldt sosial klasse, fantes det en idé om «den store kjeden av vesen»; alle hadde sin plass. De marokkanske ambassadørene ble mottatt med diplomatisk pomp og prakt, de engelske kjøpmennene handlet med de vestafrikanske kjøpmennene på like vilkår, og Francis Drake så på maroonene i Panama som militære allierte. Hvis man var dyktig, som redningsdykkeren Francis, silkeveveren Reasonable Blackman eller musikeren John Blanke, ble man respektert og fikk betalt for sitt arbeid.
De som tidligere hadde blitt gjort til slaver av spanjoler og portugisere og som hadde ankommet uten en krone på lommen, var mer tilbøyelige til å bli behandlet – ikke nødvendigvis dårligere enn en fattig hvit engelskmann – men ut fra oppfatningen av deres sosiale status, og de kunne ende opp som tjenere. Jeg tror at folk noen ganger ser svarte mennesker i husholdningstjenester og antar at det var beslektet med slaveri, siden husholdningstjenester i dag ikke egentlig blir sett på som en karrierevei. Afrikanerne fikk lønn, akkurat som sine hvite kolleger, noe som gjør det klart at de ikke var slaver.
I Black Tudors har du med et sitat fra 1569 som sier at England hadde «for ren luft til at slaver kunne puste i». Oppmuntret troen på at svarte arbeidere i England var «frie» i denne perioden dem til å flytte dit?
Jeg hevder at afrikanerne var frie i England, ikke bare på grunn av tanken om at det ga frihet å sette foten på engelsk jord, men også fordi det ikke ble vedtatt noen lovgivning som avgrenset slaveriet i England i denne perioden, sammenlignet med lovene i Portugal eller senere i Frankrike og engelske kolonier som Virginia og Barbados. Bevisene på at afrikanere fikk lønn, vitnet i retten og giftet seg med hverandre tyder alle på en viss grad av borgerlig frihet. På den andre siden av Atlanterhavet var folk klar over at afrikanere ikke var slaver i England, og noen som Diego [en verdensseiler] kan ha hørt dette og tatt sjansen på å gå om bord på Drakes skip i stedet for å forbli slave i Panama. Men afrikanerne som kom til England i denne perioden, kom ikke alltid hit av egen fri vilje, så det var ikke sikkert at de «stemte med føttene».
Hadde afrikanske kvinner andre erfaringer enn afrikanske menn i Tudor-tidens England?
Det korte svaret er ja. Omtrent halvparten av registrene jeg fant handlet om kvinner, og i det opprinnelige utkastet til boka mi var det fem kapitler om kvinner. Ett handlet om Maria, som ble forlatt på en øy i Indonesia av Drake, men siden hun aldri kom til England, kunne jeg ikke rettferdiggjøre et helt kapittel om henne, så jeg fortalte historien hennes i Diego-kapitlet. Det var en annen kvinne, Helen Jeronimo, som ble beskrevet som en «moor», men jeg kunne ikke være sikker på om hun var av afrikansk opprinnelse eller om hun kom fra Øst-India, siden hun var gift med en sjømann fra Det ostindiske kompani. Jeg sluttet

«Bevisene på at afrikanere fikk lønn, vitnet i retten og giftet seg med hverandre, tyder på et visst nivå av borgerlige friheter»

Bildkilde: wiki/ Rhetorica Christiana via Getty Research

Ovenfor En tegning fra 1579 som viser «den store kjeden av væren», som middelalderens kristne trodde var bestemt av Gud

Nedenfor Kart over Sir Francis Drakes jordomseiling, 1581, av Nicola van Sype

Hvem var de svarte Tudorene?

Et fristed i et fristed

Hvordan afrikanere fant frihet i Tudor-England

Det antas ofte at svarte mennesker som bodde i England før loven om avskaffelse av slaveriet fra 1833 må ha vært slaver. Men blant de mange funnene som er gjort i Kaufmanns forskning for Svarte Tudorer er det faktum at det ikke fantes noen lover om slaveri i Tudor-England. Dette kommer som en overraskelse for mange, spesielt med tanke på at det fremtidige britiske imperiet skulle bli en av de største slavehandelsnasjonene i den transatlantiske slavehandelen.
Mens Portugal, Nederland, Frankrike og til og med de engelske koloniene i Amerika alle innførte lover om slaveri mellom 1400- og 1600-tallet, vedtok parlamentet aldri noen lovgivning om slavers status i England. Faktum er at Pero Alvarez, en afrikansk slave som ankom England fra Portugal, ble frigitt av kong Henrik VII selv.
Siden begrepet slaveri ikke var anerkjent i engelsk lov, ble afrikanere som bosatte seg i England ansett som frie. I sin Beskrivelse av England, som ble utgitt første gang i 1577, skrev den engelske presten William Harrison: «Når det gjelder slaver og treller, har vi ingen ... hvis noen kommer hit fra andre riker, blir de så snart de setter foten på land like frie som sine herrer.»
Afrikanske menn og kvinner som bodde i England fikk lønn, ble døpt av den engelske kirken, fikk lov til å gifte seg med hverandre og til og med vitne i retten, noe som tyder på at de ikke bare var frie, men også akseptert av det engelske samfunnet.

Bildkilde: wiki/ University of Texas Libraries

Nedenfor
Et portrett fra 1521 av en ung afrikansk kvinne, Katherina, av Albrecht Dürer

«Det antas at afrikanere levde et liv preget av slit og smerte, og folk forventer ikke at de skal ha ferdigheter som redningsdykking eller silkeveving»

Bildkilde: wiki/ Royal Collection

Svarta Tudors: Den ukjente historien
er nå tilgjengelig fra
Oneworld Publications

med kapitler om Mary Fillis, Anne Cobbie og Cattelena of Almondsbury, som hadde et interessant spekter av erfaringer.
Fillis viser at man kan utvikle en ferdighet som syerske som kan gi i det minste en viss grad av økonomisk uavhengighet, og Cattelena i Almondsbury er selvstendig og klarer å forsørge seg ved hjelp av kua si. På en måte skulle jeg helst ikke ha tatt med Cobbie, for selv om det finnes en forutinntatt oppfatning om at hvis det var afrikanske kvinner i Tudor-tidens London, så var de sannsynligvis prostituerte, så finnes det svært få bevis for det. Faktum er at det finnes flere bevis for at afrikanske menn besøkte engelske sexarbeidere enn omvendt.
Hvilke fordommer har vi i dag om svarte Tudorer i England?
De vanligste fordommer er at det ikke fantes noen, eller at hvis det fantes noen, så var de slaver og at det ikke fantes mange kvinner. Ofte vet folk litt mer om den svarte tilstedeværelsen på 1700-tallet, men leser ting baklengs og trekker feilaktige konklusjoner. Det antas at afrikanere levde et liv med slit og smerte, og man forventer ikke at de skulle ha ferdigheter som dykking eller silkeveving. Kanskje tenker de på musikere på grunn av den langvarige assosiasjonen mellom afrikanere og musikk, og kanskje på afrikanere i kongelige eller aristokratiske husholdninger, delvis fordi de kan ha sett portretter fra en senere periode eller andre land som viser kongelige og aristokrater med svarte tjenere. Min forskning viser imidlertid at mange svarte Tudorer arbeidet i mye enklere husholdninger, som hos en ølbrygger i London eller en syerske, eller at de i noen tilfeller var selvstendige og levde sine egne liv.
Boken din fokuserer på ti svarte menn og kvinner fra Tudor- og Stuart-periodene. Hvem sin historie fascinerte eller overrasket deg mest?
Jeg tror jeg alltid var mest engasjert i den jeg skrev om for øyeblikket. Diegos historie er strålende fordi den er et spennende globalt eventyr, med Maroon-alliansen og hans altfor tidlige død av et pilskudd utenfor Chiles kyst. Swarthyes fortelling er den mest overraskende: en afrikansk mann som pisker en engelskmann. Vitneforklaringen der han beskriver hendelsen var skrevet med svært dårlig håndskrift (av en rettsskriver, ikke av Swarthye selv), og jeg klarte først ikke å tyde den. Det første ordet jeg identifiserte var «whip» med dobbelt «p», og jeg antok at den svarte mannen ble pisket av den hvite mannen, noe som var tilfellet i så stor del av vår senere historie. Det var først da jeg dechiffrerte hele dokumentet at jeg innså at det var motsatt. Det faktum at John Anthony, en fri sjømann, var på vei til Virginia i 1619, det første året i afroamerikansk historie, var en slående kontrast til opplevelsene til de rundt 20 afrikanerne som faktisk ble de første som ankom Jamestown den sommeren.
Hva håper du leserne tar med seg fra Black Tudors?
Det kommer an på hvem leseren er! Det første jeg ønsket å formidle var ganske enkelt at svarte Tudorer fantes her. Å gi folk et annet perspektiv ved å vise at britisk historie er mye mer mangesidig enn de tror, og også reise spørsmål, som om det var uunngåelig at hvite mennesker skulle slavebinde svarte mennesker i vår historie? Hva endret seg på 1600-tallet som skapte all smerten og elendigheten med slaveri og rasisme som fulgte etterpå? Jeg vil at lærere skal undervise om dette i skolene, og jeg jobber akkurat nå med en gruppe videregående skolelærere i et prosjekt som heter #TeachingBlackTudors [mirandakaufmann.com/blog/teaching-black-tudors], der vi lager undervisningsressurser om de svarte Tudorene sammen med et stort læremiddelforlag. Jeg vil ha det på museer, og jeg vil endre den tradisjonelle fortellingen om britisk historie. Dette begynner å skje: Francis er nå å finne på Mary Rose Museum i Portsmouth; Diegos historie fortelles nå på National Maritime Museum og National Trusts Buckland Abbey (Drakes tidligere hjem nær Plymouth), som en del av Colonial Countryside-prosjektet [www2.le.ac.uk/departments/english/creativewriting/centre/colonial-countryside-project]. Jeg ønsker at neste generasjon historikere skal bygge videre på mitt arbeid, grave litt dypere og finne ut mer. Jeg håper dette er et utgangspunkt som får folk til å få øynene opp for svart britisk historie og tar dem med på ulike reiser.

Redningen av Mary Rose

Hvordan en afrikansk mann ble en av de første som så vraket av Mary Rose

Det er mange interessante historier å avsløre i Kaufmanns bok Svarta Tudorermen historien om Jacques Francis er en av de mest fascinerende. Født i Guinea i Vest-Afrika på 1520-tallet er det sannsynlig at Francis ble utdannet til perledykker, og mange afrikanere var faktisk dyktige fridykkere. Til sammenligning kan det nevnes at de fleste Tudorene, inkludert sjømennene, ikke engang kunne svømme.
Selv om vi ikke vet nøyaktig hvordan han havnet der, fikk Francis jobb som bergingsdykker i Southampton, hvor han jobbet for en venetiansk bergingsmann ved navn Peter Paulo Corsi da han var rundt 18 år gammel.
I juli 1545 sank Mary Rose – et av de største skipene i den engelske flåten – i Solent, en tragedie som ble bevitnet av kong Henrik VIII selv fra Southsea Castle. Våpnene om bord på skipet var svært dyre, og etter at et første forsøk på å heve skipet mislyktes i august samme år, ble Corsi engasjert for å berge våpnene i 1547.
Francis, som var en dyktig svømmer og dykker, ble utnevnt til leder for et team på åtte dykkere. Det er mulig at to av de andre medlemmene i teamet også var av afrikansk opprinnelse, og sammen klarte de å berge noen av våpnene fra vraket.
Etter en annen bergingsaksjon i Solent ble Corsi anklaget for tyveri av italienske kjøpmenn, og saken ble behandlet i High Court of Admiralty. Det meste av det vi vet om Francis, skyldes protokollene fra denne saken, da han vitnet på vegne av sin kaptein og ble den første afrikaneren som vitnet i en engelsk domstol.

motsatt Portrett av Anne av Danmark sammen med en afrikansk ledsager

Nedenfor John Blanke, avbildet i Westminster Tournament Rollvar en svart trompetist ved Henrik VIIs og Henrik VIII:s hoff

Helten fra den
Den haitiske slaven
Opprør

Dr. Sudhir Hazareesingh, forfatter av Svart Spartacus: Toussaint Louvertures episka liv, om den bemerkelsesverdige revolusjonære lederen

ReRevolusjonshelten og militærgeniet Toussaint Louverture ledet det vellykkede slaveopprøret i den franske kolonien Saint-Domingue, noe som førte til avskaffelsen av slaveriet og til slutt til grunnleggelsen av Haiti, verdens første uavhengige svarte republikk. A Louverture ble et symbol på den svarte frigjøringen, som fortsatt inspirerer den globale kampen mot rasisme i dag, mer enn to århundrer etter hans død. I sin bok Svart Spartacus: Toussaint Louvertures episke livbelyser Dr. Sudhir Hazareesingh Louvertures ekstraordinære historie, hans fremgang som leder for den haitiske revolusjonen og den vedvarende betydningen av hans komplekse arv.
For det første, kan du gi leserne våre en kort beskrivelse av hvem Toussaint Louverture var?
HHan ble født i slaveri - foreldrene hans ble tatt til fange som slaver og tvangstransportert til den daværende franske kolonien Saint-Domingue i Karibia en gang tidlig på 1700-tallet. HJeg vokste opp på en plantasje, og Saint-Domingue var den rikeste franske kolonien på 1700-tallet, men den hadde et stort antall slaver - en halv million. All denne rikdommen var avhengig av slaveriet. I 1791, to år etter den franske revolusjonen, gjorde de slaverne opprør og styrtet systemet med plantasjeslaveri, og Louverture var mannen som ledet denne slaveopprøret.
IDet var en revolusjon som utspilte seg i flere trinn. Først og fremst tvang den franskmennene - som fremdeles var kolonimakter - å avskaffe slaveriet, noe de gjordeo i 1794. Louverture blir deretter den egentlige politiske lederen for kolonien mens den fortsatt står under fransk styre. Han utvikler et originalt politisk system, der menneskers likhet og grunnleggende demokratiske rettigheter anerkjennes, og blir dermed en av sin tids mest bemerkelsesverdige politiske skikkelser.
Uheldigvis for ham, på slutten av 18 til Tidlig på 1800-tallet overtar Napoleon makten som fransk hersker og han liker ikke folk som er selvstendige og viljestyrke, og særlig svarte mennesker, selvfølgelig, som Louverture. Så han sender en hær for å bli kvitt Louverture og regimet han hadde opprettet, og han klarer å fange Louverture i 1802. Men hansLøytnantene hans fortsetter kampen mot franskmennene, og i 1804 beseirer franskmennene, og slik blir staten Haiti til - verdens verdens første uavhengige postkoloniale stat med svart befolkning. Louverture er

© Catherine Helie

Dr. Sudhir Hazareesingh
Dr. Sudhir Hazareesingh vant Wolfson History Prize 2021 for boken sin
Svart Spartacus: Toussaint Louvertures episka liv

en bemerkelsesverdig person, siden han kan betraktes som grunnleggeren av den moderne svarte postkoloniale uavhengigheten.
WHvorfor valgte du tittelen «Black Spartacus» til boka di?  boka di?
WJa, av to grunner. Den ene er at Louverture var inntil nylig relativt ukjent i Storbritannia; han er litt mer kjent i Frankrike og USA. Jeg ønsket en tittel som umiddelbart skulle fortelle den potensielle leseren hvem denne personen var, og jeg tenkte 'Svart Spartacus' gjør det fordi du umiddelbart skjønner at dette kommer til å handle om et slaveopprør, og ledelsen av slaveopprøret er av en svart person. Jeg valgte også denne tittelen fordi den ble gitt ham av hans mange beundrere, og særlig av en av de lokale franske republikanske guvernørene, Etienne Laveaux, som var en stor beundrer av Louverture. Så dette var et navn som Louverture selv fikk, og aksepterte det uten videre. Av den grunn syntes jeg det ville være svært passende å bruke det som tittel.
HHvordan gjorde du research til boka di?
TDet var en stor oppgave, siden alt historisk materiale om den haitiske revolusjonen og Louverture finnes utenfor Haiti. Det finnes svært lite materiale som ble lagt der - Størstedelen av arkivene, brevene, manuskriptene og publikasjonene av ulike slag befant seg alle i Frankrike i Nasjonalarkivet i Paris og i koloniale arkivene i Aix-en-Provence. Jeg brukte dem flittig og leste alt jeg kunne fant informasjon om denne perioden i de franske koloniarkivene.
OEt av kjennetegnene ved den haitiske revolusjonen er at den også involverer alle datidens stormakter: britene er involvert - de forsøkte å erobre Saint-Domingue på slutten av 1790-tallet - spanjolene er også der, akkurat som amerikanerne. Så jeg ville også være sikker på at jeg lette etter materiale der også, og jeg fant en del interessante ting i britiske, spanske og amerikanske arkiver. Det krevde ganske omfattende arkivforskning, men det ga en hel del originalt materiale.
Wvar det noe du syntes var spesielt utfordrende da du prøvde å sette sammen Louverturelivet?
VDet er mange forskjellige ting, blant annet at kildematerialet er svært ujevnt fordelt. Vi har en hel del dokumenter om livet hans fra midten av 1790-tallet og frem til 1802, da han døde; men om de første 50 årene av livet hans, da han for det meste var slave, vet vi svært lite siden man ikke forventet at slaver kunne lese og skrive, selv om vi tror at Louverture sannsynligvis lærte å lese og skrive (han lærte det antakelig av jesuittene). Han etterlot seg ikke mange notater, så det er tiår i livet hans hvor det finnes lite direkte materiale. Den andre store utfordringen er vanskeligheten i tolke materialet av og til. LouvertureSiden han er en så smart og sofistikert person, lar han en av og til gjette seg frem til hva han egentlig hadde tenkt å gjøre. Så det var en ganske stor utfordring, men på en positiv måte.
Louvertur var en tidligere slave - Hvordan kunne han bli en av lederne for den haitiske revolusjonen?
TDet er nettopp det som er så bemerkelsesverdig ved ham. Allerede som liten gutt og ung mann ble han anerkjent som en mann med stort lederskapspotensial, ettersom hans eksepsjonelle talenter ble lagt merke til av folkene på Bréda-plantasjen. Plantasjesjefen Bayon de Libertat ansetter ham etter hvert som sin kusk, og kusken var i realiteten den assisterende sjefen. Så allerede fra begynnelsen ble hans ferdigheter som leder anerkjent. Jeg tror det var hans personlige egenskaper - hans intelligens, hans strategiske tenkning, hans organisatoriske evner og hans intellektuelle evner generelt - som gjorde det mulig for ham å tre frem på revolusjonstidspunktet.
TEn annen ting er at han var i tråd med folkets ønsker. Det jeg prøver å gjøre i boken, er å understreke i hvilken grad Louverture ikke er en isolert figur. WDet som gjør ham så spesiell, er at han forstår hva folket hans ønsker, og jobber hardt for å gjøre det mulig. Det de ønsker, er å være frie, å stå samlet og å ikke bli utnyttet av imperialistiske og koloniale makter, og å gjenvinne den verdigheten de har rett til deres rett. I mener LouvertureEvnen til å forstå disse bestrebelsene og gi uttrykk for dem gjorde ham til den store lederen han ble.
Louvertur Han ble ikke født med navnet Louverture, så hvordan kom det seg at han fikk det?
TDet er en veldig hyggelig historie, siden slaver ikke ble født med egne navn - i den grad de har navn; Noen ganger får de ikke noe navn i det hele tatt - men det er navn som er knyttet til plantasjen deres. I lang tid, Louverture ble kalt Toussaint Bréda, siden Bréda var navnet på plantasjen der han ble født, og der han tilbrakte de første 50 årene av sitt liv. Ved revolusjonens begynnelse valgte han et politisk navn, og dette var første gang en tidligere slave kunne ta dette valget. Han valgte et navn som skulle finne gjenklang hos sitt folk, og «Louverture» betyr «åpning» på fransk, så det han prøver å gjøre er å vise at han er i stand til å gjøre nye ting. Det er også en hilsen til den franske opplysningstiden og idealene om utdanning og læring.
Wog det jeg også kom til å forstå, er at Louverture var noen som hadde tilknytning til folket i Saint-Domingues åndelige tradisjoner, karibisk og afrikansk åndelighet, særlig de som fulgte vodou-religionen. I vodou-religionen finnes det ulike ånder, eller loas, som de kalles, som veileder mennesker gjennom livet. En av disse åndene heter Papa Legba, og Legba er den som åpner skjebnens porter. Louverture Valget av navnet Louverture er et svært godt eksempel på hans lederskap - han henvender seg både til franskmennene, som ser på ham som en av sine disipler, men han henvender seg også til den tidligere slaverbefolkningen med røtter i Afrika og Karibia, som i hans navn vil inneholde en henvisning til vodou-kulturen.
Louvertur levde ikke lenge nok til å oppleve grunnleggelsen av Haiti, fordi han døde i fangenskap. Hva var LouvertureHva var forholdet til Napoleon Bonaparte?
Louvertur hadde opprinnelig ikke lært så mye om Napoleon, men da han innså at denne generalen var en stigende stjerne gjorde han alt han kunne for å holde seg på god fot med ham. For eksempel eide familien til Napoleons daværende kone, Joséphine, jord i Saint-Domingue, og eiendommen hadde forfalt. Joséphine skrev til Louverture, og han hjalp til med å gjenopprette plantasjene og gjorde det mulig for familien hennes å tjene en betydelig inntekt fra plantasjen. Derfor prøvde han å hjelpe og støtte Bonaparte så godt han kunne.

Den haitiske revolusjonen

Historien bak det mest vellykkede slaveopprøret i historien

Delvis inspirert av den franske revolusjonen, og etter å ha vært utsatt for mange års undertrykkelse og brutalitet, innledet slavene på plantasjene i Saint-Domingue – den franske kolonien på øya Hispaniola – et organisert opprør i august 1791. De brente flere plantasjer og drepte sine herrer, og i mars 1792 hadde den franske regjeringen gitt frie svarte borgerlige og politiske rettigheter i et forsøk på å gjenvinne kontrollen.
Opprørerne inngikk imidlertid allianser med britene og spanjolene, som begge hadde erklært krig mot franskmennene i 1793. I håp om å kunne dra nytte av Frankrikes problemer i kolonien, forsynte britene og spanjolene opprørerne med forsyninger som mat, våpen og medisin. For å sette en stopper for dette ble den franske regjeringen tvunget til å avskaffe slaveriet i sine kolonier, inkludert Saint-Domingue, i 1794.
Under opprøret hadde den tidligere slaven Toussaint Louverture steget frem som leder for opprørerne. Etter at slaveriet ble avskaffet, gikk han over på franskmennenes side og hjalp dem med å hindre Spania og Storbritannia i å ta over kolonien. Han utnevnte seg selv til generalguvernør på livstid i Saint-Domingue i 1801 etter å ha befestet sin kontroll, men han ble arrestert av Napoleons styrker året etter.
Etter at Louverture ble arrestert, erklærte Napoleon at han ønsket å gjeninnføre slaveriet på Haiti. Dette utløste et nytt opprør i 1802 under ledelse av Jean-Jacques Dessalines, en av Louvertures løytnanter, som førte til at de franske styrkene til slutt ble beseiret i slaget ved Vertières i 1803. Etter at franskmennene offisielt hadde kapitulert, ble Saint-Domingue erklært uavhengig fra Frankrike 1. januar 1804. Landet ble omdøpt til Haiti og ble det første landet som ble grunnlagt av tidligere slaver, og revolusjonen inspirerte til andre opprør i Karibia og USA.

«Louverture er en bemerkelsesverdig skikkelse, siden han kan betraktes som grunnleggeren av moderne svart postkolonial uavhengighet»

Helt fra det haitiske slaveopprøret

Ovenfor Økonomien på Saint-Domingue var avhengig av et system med plantasjeslaveri

Nedenfor Haitierne beseiret franskmennene i slaget ved Vertières i 1803

NNapoleon hadde dessverre svært rasistiske fordommer mot svarte mennesker generelt. Selv om han gjerne ville ha akseptert noen som Louvertureom han var helt underordnet, men han var ikke villig til å samarbeide med noen som ønsket å bli behandlet som en likeverdig. Forholdet bryter sammen i 1800–01, fordi Napoleon ganske enkelt ikke vil tillate noen form for autonomi for kolonien, eller i det hele tatt noen form for likestilling for den svarte befolkningen. Det er derfor han sender en invasjonshær for å styrte regimet.
Ier det riktig å si at Louverture var ikke ute etter uavhengighet, eller snarere autonomi?
Jeg tror dette er et av mange store spørsmål som Louvertures liv reiser. Var han en person som, slik hans fiender og kritikere hevdet, var på jakt etter uavhengighet og derfor ønsket å løsrive seg fra Frankrike? Eller var han en som bare prøvde å holde seg innenfor den franske familien? På en måte har han blitt kritisert for begge deler. De som mente at uavhengighet var den rette veien å gå, syntes at Louverture var for tilbakeholden, og de som støttet den franske regjeringen på den tiden, mente at Louverture opptrådte altfor frekt da han til og med ba om uavhengighet.
Bmen jeg tror at autonomi var akkurat det han ønsket; han ønsket at Saint-Domingue skulle forbli en del av den franske republikken men skulle få rett til å styre seg selv, i begrenset grad, i samsvar med kolonienes interesser. Dette er hva hans grunnlov fra 1801 slår fast. Jeg tror ikke han la skjul på at han ønsket franske nybyggere velkommen der - Han ønsket at de skulle delta og bidra til å bygge opp økonomien. Det var et element av egeninteresset. Han var klar over at de svarte på den tiden ikke hadde den tekniske kunnskapen som krevdes for å drive de store plantasjene, så han mente at dette var et slags partnerskap som kunne fungere. Dessverre var den daværende franske regjeringen ikke av samme oppfatning og det endte med at de måtte betale en svært høy pris.
Did Louverture og hvordan kunne den haitiske revolusjonens suksesser inspirere senere frigjøringsbevegelser over hele verden?
YJa, absolutt. Det er en historie jeg tar opp med stor glede mot slutten av boka, for når man ser på historien fra 1800- og 1900-tallet ser man at Louverture selv og de haitiske revolusjonærene inspirerte til en rekke opprør blant slaver i Karibia, Sør-Amerika og selvfølgelig i USA. Hele abolisjonistbevegelsen frem til 1865 er en bevegelse i Amerika som har Louverture og det haitiske folket som sine helter og modellene deres.
Thistorien fortsetter inn i det 20. århundret, og dette kommer til uttrykk i fremveksten av antikoloniale bevegelser. Mmange av dem, uansett om de er i den engelske- eller den fransktalende verden, fortsetter å snakke om Louverture som en helt og forbilde. Så hans historie, hans liv etter døden, fortsetter helt frem til i dag, og folk snakker fortsatt om ham som en ikonisk skikkelse, et symbol på svart frigjøring og svart verdighet. Folk som kjemper i dagens USA for at svarte skal respekteres og behandles på en verdig måte, snakker fortsatt om Louverture.
Wville du si at Louvertureog den haitiske revolusjonen fortsatt er relevant for verden i dag? Spesielt i lys av bevegelser som Black Lives Matter?
YJa, dette er i aller høyeste grad en samtidsfortelling. Jeg tror at betydningen er, på den ene siden, at han er en person som inspirerer folk til å kjempe for sine rettigheter, og særlig for rettighetene til mennesker som kjemper mot rasemessig urettferdighet. Jeg synes også det er en interessant historie i en tid hvor vi med rette oppfordres til å diskutere de pågående virkningene av slaveri og epå moderne og samtidige samfunn. Louverture er en god påminnelse om at frigjøringen fra slaveriet var et resultat av heltemodige handlinger utført av slaver i koloniene.
FAltfor ofte tenker vi på europeere eller nordamerikanere når vi snakker om abolisjonisme eller avskaffelsen av slaveriet. Det er helt riktig - vi bør hylle personer som William Wilberforce, Victor Schoelcher og Abraham Lincoln - men jeg tror at de noen ganger får oss til å glemme at det store arbeidet faktisk ble utført av svarte mennesker selv, som kjempet for sin egen frigjøring. Det er historien om «Louverture» handler om den haitiske revolusjonen, og det er derfor jeg mener at det er en svært viktig fortelling også i dag.
WHva ønsker du at leserne skal ta med seg fra boken din om Louverture?
Tat det er en oppløftende historie og en som viser at den menneskelige ånden aldri kan beseires. Uansett hvilke ydmykelser og grusomheter de utsettes for, vil mennesker vil folk fortsette å kjempe for frihet og rettferdighet. Det synes jeg er en absolutt tidløs lærdom for oss alle.

Ovenfor
Et kart over Saint-Domingue fra 1700-tallet

Nedenfor Håndkolorert gravering av Louverture i kamp mot franskmennene i Saint-Domingue

louverture i fangenskap

Den berømte lederen tilbrakte de siste månedene av livet i fengsel

I 1801 utstedte Louverture en ny grunnlov som utnevnte ham til generalguvernør i Saint-Domingue på livstid. Dette irriterte Napoleon, som sendte en hær ledet av sin svoger, general Charles Emmanuel Leclerc, for å invadere Saint-Domingue og gjenopprette fransk kontroll i januar 1802, til tross for at Louverture insisterte på at han forble lojal mot Frankrike.
Det brøt ut kamper mellom Louvertures menn og franskmennene, og begge sider led store tap. For å få slutt på fiendtlighetene forhandlet Louverture frem amnesti for seg selv og sine generaler, anerkjente Leclercs autoritet og trakk seg deretter tilbake til sin egen plantasje i mai. Kort tid etter ble Louverture imidlertid invitert til et møte hvor han ble arrestert og deportert til Frankrike.
Louverture ble fengslet og avhørt gjentatte ganger i Fort de Joux og skrev en memoar hvor han forsvarte sine handlinger og fordømte franskmennenes behandling av ham. Han døde knapt et år senere, i april 1803, etter flere måneders sykdom, og hans død skyldtes muligens underernæring og lungebetennelse. Selv om Louverture ikke fikk oppleve revolusjonen han hadde ledet, blir han fortsatt husket og hyllet i Haiti og rundt om i verden.

«Folk som i dag kjemper i USA for at svarte skal bli respektert og behandlet med verdighet, snakker fortsatt om Toussaint Louverture»

Svart Spartacus:
Toussaint Louvertures episke liv
er nå tilgjengelig fra Penguin

USAs verste
Rasebrytning

Natten til 31. mai 1921 ble et velstående svart samfunn i Tulsa, Oklahoma, angrepet av en bevæpnet hvit mobb som var ute etter drap og ødeleggelse.
Den påfølgende massakren krevde over 300 liv og er en av de mest forferdelige hendelsene i USAs historie – så hvorfor har den forblitt begravd i 100 år?

It kom til å bli kjent som «Black Wall Street» – et område på 35 kvartaler som het Greenwood og som var adskilt fra de omkringliggende områdene i Tulsa av en jernbanelinje – og det var et fyrtårn for afroamerikansk entreprenørskap og kultur. II tiden under Jim Crow-lovene og raseskillet hadde Greenwood blomstret. Her fantes egne skoler, sykehus, butikker (som betjente svarte kunder, i motsetning til dem på den andre siden av jernbanen), to aviser og to kinoer. Av de rundt 10 000 afroamerikanerne som bodde i Tulsa (av en befolkning på rundt 100 000) bodde rundt 80 prosent i Greenwood.
BTidlig om morgenen den 1. juni 1921 var Greenwood jevnet med jorden. Over 1 400 hjem var ødelagt, butikker var plyndret, og så mange som 300 mennesker var drept. Tusenvis av hvite inntrengere hadde stormet distriktet, bevæpnet med maskingevær, og hadde til og med brukt et fly til å bombe byen med brannbomber. På den tiden ble det kalt et opprør, men ordet massakre virker mye mer passende og brukes oftere i dag. Det var en forferdelig forbrytelse, men likevel ble ikke en eneste person dømt. Hvordan kunne det skje? Og hvorfor skjedde det?
FFørst må vi forstå litt mer om Greenwood, den bredere erfaringen med afroamerikanerecidenne epoke og

Nedenfor  En fotograf undersøker ødeleggelsene 1. juni 1921

hvorfor Black Wall Street var så viktig. «Samfunnet oppsto rundt 1906», sier Hannibal B. Johnson, advokat og forfatter av Black Wall Street 100forklarer han. «Området ble grunnlagt av den velstående svarte forretningsmannen O.W. Gurley, en innvandrer fra Arkansas, og utviklet seg til det mest driftige og vellykkede svarte forretningssentrumet i landet på begynnelsen av 1900-tallet, en periode preget av lovfestet rasesegregering i praktisk talt alle aspekter av livet.» Men selv om det var vellykket, var det ikke immun mot disse kreftene. «Greenwood-distriktet var unikt bare når det gjaldt utviklingen og sofistikeringen av forretningssentrumet. De svarte i Tulsa kjente på raseundertrykkelsen i et segregerert samfunn, akkurat som sine brødre og søstre i mange andre deler av landet. Størrelsen og styrken til den svarte økonomiske motoren på Wall Street utgjorde en viss buffer og trøst mot datidens systematiske rasisme.»
TAlabama og Oklahoma hadde i årene etter borgerkrigens slutt tiltrukket seg store mengder nylig frigitte slaver. «Selv om Oklahoma var et slaveterritorium, ble det etter borgerkrigens slutt åpnet opp i to forskjellige deler for frigitte slaver og hvite nybyggere, og det var veldig, veldig billig», forklarer Bethany Rains, som for tiden bor i Oklahoma og forsker på Tulsa-massakren for sin avhandling. «Målet deres var å ha en pålitelig inntekt, å ha jord, å ha alt, slik at friheten deres ikke kunne tas fra dem.» Det var imidlertid en grense for hvor vellykket svarte samfunn kunne bli i segregerte stater. Selv om pengene kunne brukes på det egne samfunnet fordi de ikke kunne brukes andre steder, ble ny teknologi og utdanning holdt utenfor rekkevidde.
ADet var fortsatt spenninger mellom rasene i mange deler av USA. I 1919 ble det registrert 61 lynsjinger og 25 raseropptøyer i USA, i 1920 61 lynsjinger og i 1921 57 lynsjinger. Et lovforslag ble fremmet i 1918 om å gjøre lynsjing til en føderal forbrytelse, men selv om det ble vedtatt i Representantenes hus, døde det i Senatet etter tre mislykkede forsøk på å få tilstrekkelig støtte. I mellomtiden hadde den hvite rasistgruppen Ku Klux Klan gjenoppstått i en ny form i 1915, med utgangspunkt i Georgia. I 1921 hadde den rundt 2 500 medlemmer i Oklahoma, med leger, advokater, dommere, sheriffer, prester, bankfolk, kommunalt ansatte og flere blant sine medlemmer.
II Tulsa hadde borgervernet også vokst i takt med at ulike korrupsjonsskandaler og politiske spørsmål hadde ført til at politistyrken var blitt svekket. En gruppe som kalte seg Knights of Liberty angrep fagforeningsmedlemmer som Industrial Workers of the World (eller Wobblies), og ved en anledning ble medlemmer pisket, tjæret og fjæret. Bare noen måneder før massakren 31. mai ble en hvit 18-åring ved navn Roy Belton lynsjet i Tulsa etter å ha blitt anklaget for å ha drept drosjesjåføren Homer Nida. Mens mobben hengte ham, skal politiet ha dirigert trafikken rundt opptoget.
AAlt dette utgjorde bakgrunnen for hendelsene som utspilte seg i Tulsa i 1921, og spenningene ble ytterligere forsterket av lokale motsetninger mot Greenwood-samfunnets voksende innflytelse og misunnelse over dets suksess. «Tulsa var et kruttkammer – et kruttkammer – i 1921», sier Johnson. «Det trengtes bare én eneste gnist – en tennsats, en katalysator – for å sette byen i brann. Den utløsende faktoren var en heisepisode i sentrum av Tulsa 30. mai 1921 som involverte to tenåringer – en svart gutt og en hvit jente. I dette Amerika var forhold mellom svarte menn og hvite kvinner mistenkelige og mange steder tabubelagte. Gutten kom tydeligvis i konflikt med jenta. Hun overreagerte, politiet ble tilkalt og Tulsa Tribune «rapporterte dagen etter om hendelsen som et voldtektsforsøk.»
TDe nøyaktige detaljene om hva som skjedde ble stadig mer uklare og overdrevne etter hvert som dagen gikk, men vitneforklaringer og politirapporter gir et klarere bilde. Dick Rowland, en tenåringsskopusser, hadde gått inn i Drexler-bygningen for å bruke toalettet (i det segregerte Tulsa hadde arbeidsgiveren hans forhandlet frem tillatelse for svarte ansatte til å bruke det). Rowland gikk inn i heisen som ble betjent av den hvite tenåringen Sarah Page, og da heisen svingte, falt Rowland inn i henne. Det ser ut til at han tråkket på foten hennes, hvorpå Page ga ham en ørefik. Han grep tak i armen hennes for å hindre henne i å gjøre det igjen, og hun skrek. En butikkmedarbeider i den nærliggende Renbergs-butikken løp til hennes hjelp, og Rowland flyktet, redd for de potensielt katastrofale konsekvensene av at en svart mann grep tak i armen til en hvit kvinne.
Nikke nok med at Tulsa Tribune Ikke bare hadde Rowland angrepet Page i sin ettermiddagsutgave dagen etter, den inneholdt også en lederartikkel med overskriften «To Lynch Negro Tonight», som antydet at Rowland ville bli angrepet som hevn. Noen hundre eksemplarer av denne utgaven var allerede distribuert før noen av avisens redaktører klarte å overbevise utgiveren Richard Lloyd Jones om å trekke artikkelen tilbake. Tilfeldigvis er det ikke funnet noen eksemplarer med denne lederen, siden den eneste kjente gjenværende kopien har den krenkende artikkelen revet ut. Men den bevarte rapporten om selve hendelsen fremstiller Rowland som om han hadde planlagt overfallet og til og med klort Page og revet klærne hennes i stykker, noe som ikke ser ut til å være sant. Som det skjer, ble Rowland plukket opp av politiet og satt i varetekt ved County Courthouse ikke lenge etter Tribune gikk ut på gatene. I påvente av uroligheter barrikaderte politiet etasjen der cellene lå. I løpet av 31. mai samlet det seg en lynchemobb på noen hundre menn, kvinner og barn foran tinghuset.
"«Det svarte samfunnet visste at tinghuset ikke ville bli beskyttet», sier Rains. «Hvis det ikke hadde klart å holde tilbake en mobb som prøvde å drepe en hvit mann, var det i denne situasjonen ingen mulighet til å gjøre det for en svart mann.» Ved to anledninger tilbød en liten gruppe bevæpnede svarte menn fra Greenwood (mange av dem var veteraner fra første verdenskrig og bar fortsatt sine militære skytevåpen) å hjelpe sheriffen med å beskytte Rowland og tinghuset, men de ble avvist. Da mørket falt, vokste mobben til noen tusen (ifølge enkelte anslag) og spenningen økte, noe som resulterte i at noen forsøkte å avvæpne en av de svarte mennene. «På et tidspunkt, og ingen vet hvorfor, hørtes skuddveksling», sier Rains. «Og umiddelbart da skuddet gikk av, begynte den hvite mobben å skyte.»
A Det utviklet seg til fullstendige raseropptøyer da rundt 75 menn fra Greenwood begynte å trekke seg tilbake, og lynsjingsmobben begynte å hevne seg på alle svarte personer de så. Biler med bevæpnede hvite menn kjørte rundt i sentrum av Tulsa og skjøt mot folk mens de kjørte, og en ubevæpnet mann ble skutt og drept i en kino. Ifølge vitner ga politiet medlemmer av den hvite mobben fullmakt til å drepe afroamerikanere som de anså passende, med det formål å slå ned et «opprør». Men dette var bare begynnelsen, og ved midnatt ble det satt fyr på utkanten av Greenwood-distriktet, før roen endelig senket seg over byen.
TFreden varte imidlertid ikke lenge, og en ny, mer koordinert fase utviklet seg. «Når mange snakker om dette, er det som om det hele var en slags kaotisk mobb,» sier Rains. «Det var en jakt, og så gikk de helt amok og ødela Greenwood, men det stemmer ikke. Man kan nesten dele massakren i to deler: en kamp og deretter en pogrom, en absolutt katastrofe.»
BArney Cleaver var en svart visesheriff og hadde vært i retten det meste av dagen. Han vendte hjem til Greenwood og sendte kona og svigerinnen sin i sikkerhet et sted lenger unna byen. Da han satt i en bygning nær jernbanesporene i utkanten av

Nedenfor til venstre  Dreamland Theatre i Greenwood, Tulsa, før det ble ødelagt under massakren

Nedenfor til høyre Utsikt over Greenwood Avenue før 1921, da det var hjertet av «Black Wall Street»

Venstre Forretningsmenn som John Wesley Williams, som ikke kunne bruke penger andre steder på grunn av raseskillet, reinvesterte i Greenwood-samfunnet og bidro til at det blomstret

Tidslinje over hendelser

Etter det vi forstår, skjedde dette 31. mai og 1. juni 1921

Ettermiddagen den 31. mai
Tulsa Tribune Tulsa Tribune publiserer en ettermiddagsutgave der det hevdes at den 19 år gamle svarte Dick Rowland er pågrepet for å ha overfalt den 17 år gamle Sarah Page, en hvit heisoperatør i Tulsa. Avisens historie er usann, men det sprer seg rykter om at en lynsjing av Rowland er planlagt til kvelden.

19:30
Hundrevis av hvite innbyggere i Tulsa samles utenfor Tulsa County Courthouse, der Rowland sitter fengslet, og krever at han skal overleveres til dem, men sheriffen nekter. Øverste etasje blir barrikadert i et forsøk på å beskytte Rowland.

21:00
Det afroamerikanske samfunnet i Greenwood får vite hva som skjer og organiserer en gruppe på rundt 25 bevæpnede menn, mange av dem veteraner fra første verdenskrig som fortsatt har våpnene sine, for å tilby sheriffen hjelp til å forsvare tinghuset. Sheriffen takker nei til deres hjelp. Samtidig gjøres det et forsøk på å bryte seg inn i det lokale nasjonalgardens våpenlager, men den hvite mobben blir avvist av gardistene.

22:00
Det spres falske rykter til Greenwood om at mobben stormer tinghuset, og derfor dannes en ny gruppe, som nå anslås å bestå av rundt 75 svarte menn, for igjen å tilby myndighetene hjelp. Den hvite mobben teller nå mellom 1 500 og 2 000 personer. På et tidspunkt, muligens når innbyggerne i Greenwood er på vei ut, prøver noen å avvæpne en av de svarte mennene, og pistolen går av. Det oppstår opptøyer utenfor rettsbygningen.

USAs verste rasistiske forbrytelser

Topp Angrepet mot Greenwood ble sammenlignet med kampene i Belgia under første verdenskrig

Øverst til venstre  Det som var igjen av Greenwood Avenue etter angrepene tidlig om morgenen den 1. juni 1921

Øverst til høyre  Røde Kors var en av få organisasjoner som tilbød hjelp til de svarte innbyggerne i Tulsa

«Tulsa var et kruttkammer – et kruttkammer – i 1921»

Før midnatt
Den hvite mobben angriper nå svarte innbyggere i Tulsa over hele byen. En svart mann blir drept i en kino. Det foreligger også rapporter om biler fulle av hvite menn som skyter på svarte mennesker uten å skille mellom dem. Noen bygninger i utkanten av Greenwood blir angrepet. Politiet i Tulsa setter inn noen av de hvite i mobben og gir dem, ifølge vitner, tillatelse til å drepe alle afroamerikanere de ser. Samtidig mobiliseres nasjonalgarden, som tilbringer det meste av natten med å beskytte de hvite nabolagene i frykt for et gjengjeldelsesangrep, noe som aldri skjer.

Før daggry, 1. juni
I løpet av natten planlegges det å invadere Greenwood-distriktet. Grupper av hvite menn, som teller tusenvis, stiller seg opp for å omringe distriktet på tre sider.

Daggry
I daggryet høres fløyter, og opprørerne strømmer inn i store mengder. De begynner å plyndre og kaste brannbomber mot boliger og bedrifter, og angriper og dreper innbyggere mens de går. Mobben bruker minst ett maskingevær, og øyenvitner hevder at et fly brukes til å slippe brannbomber på bygninger. Et område på rundt 35 kvartaler blir ødelagt.

09:15
Tropper fra nasjonalgarden ankommer Greenwood, og på det tidspunktet er det meste av bydelen enten brent ned eller fortsatt i brann. Unntakstilstand blir erklært for at myndighetene skal kunne gjenvinne kontrollen. Over 6 000 svarte innbyggere holdes tilbake i Convention Hall og Fairgrounds av politi og gardister.

I Greenwood, rundt klokka fem om morgenen, hørte han en fløyte, etterfulgt av ubarmhjertig skyting. Tusenvis av bevæpnede hvite mennesker hadde omringet distriktet og invaderte det nå.
"Den hvite pøbelen som invaderte Greenwood-distriktet plyndret pantelånere og sportsbutikker i sentrum under trussel om våpen", sier Johnson. «Mange var betjenter fra det lokale politiet. Mobben hindret brannmennene i å slukke branner, og det finnes også bevis på en viss organisering og koordinering blant disse kriminelle elementene.»
Ett mobben gikk fra dør til dør og plyndret hjem og forretninger, prøvde innbyggerne i Greenwood å flykte eller slå tilbake. De som var uheldige ble skutt i sine hjem eller på gaten, mens de mer heldige ble arrestert av politiet og nasjonalgarden. Over 6 000 personer fra Greenwood ble holdt innelåst i Convention Hall og Fairgrounds i løpet av de påfølgende dagene. I mellomtiden prøvde en liten gruppe på Standpipe Hill å forsvare hjemmene sine, og det ble utkjempet harde kamper, men til slutt var innbyggerne i Greenwood i mindretall både når det gjaldt våpen og antall.
"De fleste historikere antar nå at det hele var fullstendig forhåndsorganisert og planlagt", sier Rains. «Men spørsmålet er fortsatt: hvem gjorde det? Hvem organiserte denne invasjonen? Sannsynligvis var byens tjenestemenn og politiet involvert.» Det er imidlertid fortsatt uklart. Et av argumentene for at et høyere lokalt myndighetsnivå var involvert, er at minst ett fly slapp brannbomber over Greenwood, noe som ville forklare hvor raskt det ble ødelagt. Flere øyenvitner hevdet at fly var involvert.
"De slapp en eller annen form for brannbomber. Det finnes nok av kilder som refererer til det, inkludert [den lokale Greenwood-advokaten] B.C. Franklins, som ble oppdaget i løpet av de siste fem årene", forklarer Rains. Selv Tulsa Tribune var enig i at fly var involvert, selv om man hevdet at de rekognoserte og fant innbyggere som skjøt mot den hvite folkemassen.
Tet endelig dødstall antas å ligge på rundt 300, selv om tidlige anslag opprinnelig satte det til bare 30. 1. juni publiserte Tulsa Tribune at 68 afroamerikanere og ni hvite personer hadde omkommet i «rasekrigen» i løpet av natten. De materielle skadene var lettere å kvantifisere. «Det var fem bygninger igjen, og ingen av dem var uskadet», sier Rains.
Wedan unntakstilstanden ble erklært senere på morgenen 1. juni og drapene endelig opphørte, hadde grusomheten og urettferdigheten ikke opphørt. Innbyggerne som ble arrestert av politiet og nasjonalgarden, måtte stille med en hvit arbeidsgiver som garant før de ble løslatt. I tillegg forbød bymyndighetene alle å bygge nytt i Greenwood-distriktet hvis de ikke kunne bevise at materialene som ble brukt ikke var brannfarlige. Segregasjonen gjorde det utrolig vanskelig å få tak i slike materialer uten hjelp. Samtidig ble pengedonasjoner fra områder utenfor blokkert, noe som innebar at kirker og grupper som NAACP (The National Association for the Advancement of Colored People) ikke kunne hjelpe til. Men folket i Greenwood ga seg ikke.
"BC Franklin arbeidet fra et hvitt telt fordi alt var brent ned til grunnen», sier Rains. «Han sa til andre innbyggere i Greenwood: ‘Hvis dere bygger opp igjen, vil jeg representere dere gratis hvis dere blir arrestert.’ Han anket en kjennelse mot en av personene som hadde gjenoppbygget eiendommen sin helt til Oklahomas høyesterett. Tulsa kommunes policy ble erklært grunnlovsstridig, og innbyggerne i Greenwood kunne bygge opp husene sine igjen. Men hvis det ikke hadde skjedd, ville de også ha mistet hele eiendommen sin.»
Greenwood ble gjenoppbygget, selv om mange familier aldri kom seg over tapene sine. Rowland ble frikjent og alle tiltale mot ham ble henlagt, og til tross for at en storjury ble samlet for å etterforske massakren, ble ingen noensinne dømt. Den Tulsa Tribune som oppsummerte dommen, skrev: «Storjury anklager negre for å ha oppmuntret til raserop; hvite frikjennes fullstendig». Det var ikke før i 1997 og Tulsa Race Riot Commission at delstaten Oklahoma grundig undersøkte hva som hadde skjedd og til og med brukte radar for å lete etter potensielle massegraver. Kommisjonen foreslo at delstaten skulle betale 33 millioner dollar i erstatning til de 121 ofrene som fortsatt var i live på det tidspunktet, men ingen tiltak ble iverksatt på bakgrunn av anbefalingen. Men nå, 100 år senere, ser omfanget av og redselen rundt rasemassakren i Tulsa ut til å være klart, og ofrene får den anerkjennelsen de fortjener.

«De fleste historikere antar nå at det var fullstendig forhåndsorganisert og planlagt»

Akkurat det  Ingen bygning ble spart for den hvite mobbens vrede, ikke engang kirken

Nedenfor til høyre  Overlevende måtte lete gjennom rasmassene for å finne eiendelene sine

Riktig  En overlevende fra massakren står i det som er igjen av hjemmet sitt

Nedenfor  Innbyggerne i Greenwood begynte å gjenoppbygge samfunnet sitt så snart de kunne

5x © Getty Images

Øverst til venstre Fangede afroamerikanske innbyggere i Greenwood som marsjerer mot Convention Hall

Topp En mann ser ut til å gi opp under angrepet mot Greenwood

Ovenfor  Døde kropper ble liggende igjen på gaten da kaoset avtok

Hvem var BC Franklin?

Mannen som kjempet for rettferdighet, og hvis personlige historie først nylig kom til overflaten igjen

En øyenvitneskildring av massakren i Tulsa ble oppdaget i 2015 og donert til Smithsonian's National Museum of American History and Culture. Det ti sider lange manuskriptet – skrevet av Buck Colbert Franklin, en advokat i Tulsa på tidspunktet for urolighetene – kastet nytt lys over de forferdelige hendelsene i 1921.
BC Franklin ble født i Chickasaw Nation, et indianerterritorium før det ble en del av Oklahoma, og ble senere advokat. Etter å ha opplevd rasediskriminering i det amerikanske rettssystemet tidlig i karrieren, engasjerte han seg i å forsvare sine afroamerikanske landsmenn i Oklahoma. Etter å ha overlevd massakren i 1921 representerte han de overlevende da bystyret forsøkte å hindre svarte innbyggere i å gjenoppbygge Greenwood-distriktet. Saken havnet i Oklahomas høyesterett, hvor Franklin vant.
Han begynte å skrive en selvbiografi, men døde i 1960 før den rakk å bli utgitt. Hans sønn John Hope Franklin, en fremtredende borgerrettighetsforkjemper som var involvert i saken Brown mot Board of Education, fikk boken utgitt posthumt.
Hans fars ti sider lange beretning om massakren dukket imidlertid ikke opp før etter at også John var gått bort, i 2009. I den beskriver BC Franklin den voksende sinne og volden i løpet av dagen og bekrefter at terpentinballer ble sluppet fra luften for å sette fyr på bygninger. Det er en kraftfull førstehåndsberetning fra en begavet forfatter om en virkelig opprørende hendelse, der BC Franklin klarer å formidle heltemotet og trosset i det samfunnet han engasjerte seg for å tjene.

Bildkilde: Smithsonian Institution

Ovenfor BC Franklin (til høyre) arbeidet i et telt etter massakren i Tulsa

Bemerkelsesverdige kvinner

Å bryte reglene

120 En martyr for filosofien
Les om hvordan matematikeren og filosofen Hypatia satte livet på spill for sine overbevisninger
126 Hvem var de kvinnelige samuraiene?
Det var ikke bare menn som tok til sverdet for å leve som krigere, som du vil oppdage
132  Danseren som styrtet en konge den utrolige historien om Lola Montez, danseren hvis kjærlighetsaffære brakte en av Europas største herskere til fall
138 Gertrude Stein: Salongens dronning hvordan et kunstnerisk mekka, elsket av Picasso og Hemingway, ble skapt i Paris

En martyr
for filosofien

Hypatia, en av de største tenkerne i det antikke Alexandria, ble dratt inn i den dødelige konflikten som herjet byen hennes

Hypatia fra Alexandria var en nyplatonisk filosof, astronom og matematiker som regnes som den første kvinnelige matematikeren hvis liv er rimelig godt dokumentert. Senna var elsket av folket i Alexandria, og hun ga råd til og underviste byens elite og fikk et rykte som var ukjent for kvinner på den tiden. Likevel skulle denne populære og intelligente filosofen miste livet i hendene på en blodtørstig mobb, og hennes grufulle død har fortsatt å fascinere verden siden den gang.
Iet er anslått at Hypatia ble født rundt 350–370 e.Kr. (selv om nyere forskere vanligvis har fastsatt året til 355 e.Kr.) i Alexandria, Egypt, i det østromerske riket. Selv om vi ikke vet hvem Hypatia s mor var, vet vi at faren hennes var Theon av Alexandria, en dyktig matematiker og astronom som var det siste bekreftede medlemmet av det alexandrinske museet.
Theon ga datteren sin en utdannelse som vanligvis var forbeholdt sønner, og lærte Hypatia alt om filosofi, matematikk og astronomi - i sin Historia Ecclesiasticaskriver den greske historikeren Philostorgius saat Hypatia «var så godt utdannet i matematikk av sin far at hun langt overgikk sin lærer, og særlig i astronomi».
Ced tanke på dette er det'er det neppe noen overraskelse at Hypatia ble byens fremste forsker og holdt foredrag både i sitt hjem og i offentlige forelesningssaler, med tilhørere som kom fra hele verden idet østlige Middelhavet for å høre henne tale. I likhet med Theon var Hypatia en nyplatoniker som hentet inspirasjon fra Platons, Aristoteles' og Plotinos' læresetninger. Ifølge filosofen Damascius pleide Hypatia å bære en lærd kappe (som tradisjonelt ble båret av menn) og stoppe midt på gaten for å forklare filosofi for alle som spurte henne.
Takk til Sokrates, som skrev om Hypatia i sin Historia Ecclesiastica, wvet vi også at hun hadde politisk innflytelse og ofte talte foran forsamlinger av menn som søkte hennes veiledning. Han skrev rundt 25 år etter hennes død, en gang mellom 439–450 e.Kr., skriver Sokrates at «hun ikke sjelden opptrådte offentlig i nærvær av dommere, uten noensinne å miste den verdige beskjedenheten i opptredenen som hun var kjent for, og som ga henne allmenn respekt og beundring».
Even om Hypatia ofte omgikkes menn, giftet hun seg aldri og forble sannsynligvis sølibatær, men valgte å vie seg til studiene sine. Da en av studentene hennes forelsket seg i henne og nektet å la seg avskrekke, kastet Hypatia menstruasjonsklutene sine på ham og skal ha forklart, «Dette er det du elsker, unge mann, og det er ikke vakkert.»
Hypatia samarbeidet også med sin far og skrev en kommentar til den tredje boken i Ptolemaios Almagest, der Theon skrev følgende inskripsjon: "Denne utgaven er utarbeidet av filosofen, min datter Hypatia." (Ahva hun gjorde spesifikt forblir imidlertid ukjent.) Ifølge

Ovenstående Et eksempel på et astrolabium fra 1000-tallet

Riktig Hypatia var filosof, astronom og matematiker

Dette portrettet skal forestille Charles Kingsleys versjon av Hypatia fra romanen hans

Bildkilde: wiki/Laling Art Gallery

til Suda-leksikoneten bysantinsk leksikon fra 900-tallet, og hun skrev også kommentarer til Diophantus Arithmetica, den Astronomisk kanon og om Konik av Apollonius.
SI så måte har ingen av Hypatia egne skrifter blitt bevart, og vi kan ikke være sikre på hvilke bidrag til matematikken eller astronomien som definitivt var hennes, men ny forskning har antydet at bevarte versjoner av disse verkene muligens gjenspeiler kommentarene hun kom med. De beretningene om hennes liv og arbeid som vi har, skrevet av hennes elever og samtidige, viser imidlertid alle hvor respektert hun var i Alexandria. Hennes mest berømte og trofaste elev var Synesius fra Kyrene, den fremtidige biskopen i Ptolemais, som beskrev sin veileder som «den rettmessige herskerinnen over filosofiens mysterier» «filosofiens mysterier».
IDet er faktisk takket være Synesius’ bevarte brev at vi har et visst innblikk i Hypatia og hennes læresetninger. Hans brevet viser at han var godt kjent med Platons og Aristoteles’ verk, tydeligvis fordi han lærte om dem fra Hypatia, men dessverre han vier Hypatias filosofi mer oppmerksomhet enn hennes matematiske bidrag.
HVi vet imidlertid fra Synesius at han ba henne om å konstruere et hydroskop, et instrument som gjør det mulig å se gjenstander under vannoverflaten, og han ba også om hennes bidrag til et astrolabium, en todimensjonal modell av himmelsfæren som han sendte som gave til en embetsmann ved navn Paeonius. Det'Det er ikke spesifisert hva Hypatia gjorde, men det antas at hun i det minste bidro til å videreutvikle eller forbedre disse vitenskapelige instrumentene.
TBrevene har også kastet lys over Hypatia og hennes religiøse toleranse, siden hun, til tross for at hun var hedning'kjent for å ha undervist kristne og jødiske studenter. Synesius, som ble født i en hedensk familie, konverterte etter hvert til kristendommen, men forble en nær venn av Hypatia, i en slik grad at han i et av sine brev beskriver henne som sin «mor, søster, lærer og velgjører». Som et resultat av dette antas det ofte at Hypatia fremmet et aksepterende og åpent læringsmiljø.
HYpatias evne til å skape et åpent miljø var enda mer bemerkelsesverdig med tanke på den politiske og religiøse uroen som preget Alexandria på denne tiden. År 313 e.Kr. Den romerske keiseren Konstantin den store utnevnte kristendommen til ny offisiell statsreligion, og følgelig spenningene mellom hedninger og kristne i byen økte, og stadig mer voldelige opptøyer fant sted i Hypatias levetid.
DDet faktum at Hypatia var hedning hadde gjort at hun hadde vært relativt trygg under Theofilus’ tid som erkebiskop i Alexandria, til tross for at han mislikte hedninger og undertrykte deres skikker. Et hedensk opprør mot Theofilus førte til at Serapeum, et hedensk tempel, ble ødelagt i 391 e.Kr., og at alle hedenske bilder deretter ble ødelagt. Han forsto imidlertid at Hypatia var populær og tolererte derfor henne og hennes lære, som aldri åpent kom i konflikt med kristendommen, noe som vitner om hennes rykte som en respektert person i byen.
HImidlertid ble det ene sikkerhetsnettet revet bort når Theophilus døde i år 412 e.Kr. og ble etterfulgt av sin nevø Kyrillos, som misunte Hypatia hennes popularitet og innflytelse. Som ny erkebiskop kastet Kyrillos ikke bort tiden med å hevde sin nyvunne makt, og beordret sin milits av kristne munker til å ødelegge hedenske templer og trakassere novatianerne (en kristen s(osv.) og den jødiske befolkningen, noe som etter hvert førte til at de ble fordrevet fra byen. Kyrillos gjorde dermed Orestes, den romerske prefekten i Alexandria, sint, da denne mente at erkebiskopen trengte seg inn på hans sivile myndighet.
OOrestes var venn med Hypatia, og han søkte hennes råd da hans politiske strid med Kyrillos tilspisset seg. Situasjonen forverret seg imidlertid raskt da hundrevis av ivrige munker fra Nitria, som var lojale mot Kyrillos, ankom Alexandria og startet et opprør. De konfronterte Orestes, som kom kjørende i sin vogn, kastet stein på ham og beskyldte ham for å være hedning, til tross for at han forsikret at han var kristen og hadde blitt døptsav biskopen i Konstantinopel selv.
DEn munk ved navn Ammonius klarte under angrepet å slå Orestes i hodet, slik at prefekten ble dekket av blod. Han ble snart reddet fra angrepet og som straff lot Orestes lot Ammonius torturere og drepe, noe som gjorde munkene rasende. Som svar lot Kyrillos Ammonius’ lik ligge i og hyllet ham som en kristen martyr.
SDa begynte ryktene å sirkulere om at Hypatia hindret de to mennene i å forsones, og munkene beskyldte henne for ved hjelp av trolldom å ha vendt Orestes mot kristendommen. I mars 415 e.Kr. reiste Hypatia gjennom byen på vei hjem da vognen hennes ble angrepet av en kristen folkemasse ledet av Petrus Lektor. Hun ble dratt inn i en i en nærliggende kirke ble hun kledd av og mishandlet til døde før liket hennes ble lemlestet - enten med takstein eller østersskjell - og deretter ble de brent.
Rkjent for sin visdom og sitt arbeid for å forbedre livet til innbyggerne i Alexandria, sendte det brutale drapet på Hypatia sjokkbølger sjokkbølger over hele eog gjorde henne umiddelbart til en martyr for filosofien. Til tross for dette er det ingenting som tyder på at det noen gang ble utøvd hevn for hennes død, og det ser ut til at Orestes forlot byen kort tid etter. Kyrillos fortsatte å undertrykke og ødelegge restene av hedenskapen i

Høyre side En side fra et av Synesios’ brev til Hypatia

høyreekstreme Det store biblioteket i Alexandria var sentrum for hellenismen

Nedenfor En tegning av Theophilus stående på toppen av Serapeum fra Alexandrian World Chronicle

«Hypatia ble Alexandrias fremste forsker og holdt foredrag både hjemme hos seg selv og i offentlige forelesningssaler»

En martyr for filosofien

Bildkilde: wiki/ Massachusetts Institute of Technology

Bildkilde: wiki/daten.digitale-sammlungen.de

Alexandrias oppgang og fall

Hva skjedde med et av historiens mest kjente intellektuelle paradiser?

Byen Alexandria i Nord-Egypt ble grunnlagt rundt 331 f.Kr. av Aleksander den store og var hjemsted for noen av antikkens viktigste intellektuelle sentre. Byen var kjent for sitt berømte store bibliotek, som ble bygget ca. 295 f.Kr. for å samle all verdens kunnskap under ett og samme tak. Det store biblioteket var fylt med titusenvis – kanskje hundretusenvis – av skriftruller og tiltrakk seg lærde fra nær og fjern og ble et sentrum for hellenismen.
Men i år 48 f.Kr. beleiret Julius Cæsar byen og satte dens havneflåte i brann, hvorpå flammene spredte seg og ødela i det minste en del av det store biblioteket. Vi vet at en del av bibliotekets samlinger også ble oppbevart i et bibliotek i Serapeum, men dette ble revet i 391 e.Kr. I Alexandria bodde grekere, romere, egyptere og jøder, og det kunne være et følsomt sted å bo. Spenningene var høye, og voldsomme opptøyer brøt ofte ut.
Etter det tragiske drapet på Hypatia flyktet mange filosofer fra de greske og romerske tradisjonene til Athen, mens mange fremtidige nyplatonikere ble enda mer kritiske til kristendommen. Hennes død blir ofte nevnt som vendepunktet da Alexandrias status som lærdomens by begynte å synke, men det er verdt å merke seg at den alexandrinske filosofiske tradisjonen fortsatte, for eksempel med filosofer som Hierokles fra Alexandria og Olympiodorus den yngre.

Bildkilde: wiki/ Oak Knoll Press

Alexandria, og for sine innsatser ble han senere helgenkåret av kirken.
Samtidig har skylden for Hypatias død ofte blitt lagt på Kyrillos av hennes nærmeste samtidige. I hans Liv Oav Isidore - som er gjengitt i Suda Lexicon - Damascius fremstilte Cyril som sjalu på Hypatia og hevdet at «han var så rammet av misunnelse at han umiddelbart begynte å planlegge drapet på henne, og den mest avskyelige formen for drap på det». For Damascius hadde Hypatias død til slutt gjort henne til en martyr for hellenismen (betegnelsen på den antikke greske kulturen).
Liksom i sin tidligere nevnte Historia Ecclesiasticadiskuterer Sokrates det økende volden og den ustabile stemningen i Alexandria, som ble forverret av konflikten mellom Kyrillos og Orestes, og hevder at Hypatia «ble offer for den politiske misunnelsen som hersket på den tiden». Omfanget av Kyrillos’ involvering i drapet på Hypatia, eller om han i det hele tatt var involvert, er fremdeles uklart, men uansett kommenterte Sokrates at «en så umenneskelig handling ikke kunne unngå å bringe den største skam over seg selv, ikke bare over Kyrillos, men også over hele den alexandrinske kirken».
Ialltefterst var det ikke alle som beskyldte Kyrillos for Hypatias grusomme død. Johannes, biskop i Nikiu i Nedre Egypt, forsøkte å avlede den negative stemningen som omga Kyrillos ved å fremstille Hypatia som en hedensk filosof som benyttet seg av okkulte metoder. Han sa at Hypatia "hele tiden viet seg til magi, astrolabier og musikkinstrumenter, og hun forførte mange mennesker gjennom sine sataniske knep. Og byens guvernør æret henne overmåte, for hun hadde forført ham gjennom sin magi".
Aforbløffende nok fortsetter Johannes sitt forsvar av erkebiskopen med en dristig uttalelse der han forklarer at Kyrillos med Hypatias død «hadde ødelagt de siste restene av avgudsdyrkelsen i byen».
Auansett hvor forferdelig Hypatias død var et spørsmål som ofte har blitt stilt er «ville vi kjent til henne hvis det ikke var for drapet på henne? Uten noen bevarte kilder fra Hypatia selv - vi har ikke engang et samtidsbilde av henne - har detaljene i hennes liv vært sterkt omstridt og vridd for å passe andres agendaer. Derfor har vi i stedet fått et idealiseret bilde av Hypatia, en kvinne som i hovedsak er en legende, snarere enn den virkelige personen hun var.
Even Damaskus og Sokrates, to av de viktigste samtidskildene vi har om Hypatia, klarer ikke å gjøre hennes ekstraordinære liv rettferdighet, men konsentrerer seg i stedet om hennes tragiske slutt. Mens Damascius fokuserer på drapet på henne som et middel til å kritisere kirken, nevner Sokrates bare livet hennes kort og velger å fremstille hennes død som høydepunktet i den religiøse og politiske kampen i Alexandria.
Denne måten å bruke Hypatia og drapet på henne som et symbol på andre ting har fortsatt i århundrer, ikke minst under opplysningstiden. I en tid da bevegelsens ledende tenkere kritiserte den katolske kirken, ble Hypatia forvandlet til en motstandsfigur mot katolismen, en vakker og klok filosof som møtte en altfor tidlig død i hendene pås glødende kristne.
EDen engelske historikeren Edward Gibbon svertet Cyril i sitt verk The Decline And Fall Of Tdet romerske riketog hevdet at «drapet på Hypatia har satt en uutslettelig flekk på Cyrillus av Alexandrias karakter og religion». Hans samtidige, den franske forfatteren Voltaire, beskrev Hypatias død som det øyeblikket da det rasjonelle tenkningen i den antikke verden ble utslettet som et resultat av uvitenhet og religiøs intoleranse i hendene på presteskapets hender.
Den antikatolske retorikken fortsatte med Charles Kingsley, en engelsk prest, historiker og romanforfatter. I hans romantiske roman, Hypatia Or Nya fiender Wmed An Old Facesom ble utgitt i 1853, Kingsley skildrer Cyril og kirken som korrupte, noe som gjenspeiler hans syn på den katolske kirken i sin egen tid, samtidig som han gir en ganske erotisk fremstilling av Hypatia, som understreker hennes skjønnhet, hjelpeløshet og ungdom - Kingsleys Hypatia er bare i tjueårene når hun i virkeligheten hun var i virkeligheten minst i førtiårene da hun døde. Hennes død i romanen skjer for hånden av en fanatisk og uvitende kristen mobb, og for Kingsley signaliserer det slutten på hellenismen.
Enintellektuell kvinne som levde i et patriarkalsk samfunn, fra 1900-tallet og fremover Hypatia erenikon for kvinnebevegelsen og en martyr for martyr for feminismen. Hun er avbildet i ulike kunstverk, hun er heltinne i mange romaner og skuespill, og det akademiske tidsskriftet, Hypatia: A Journal Of Feminist Philosophyoppkalt etter henne. Ther'finnes det til og med en månekrater som bærer hennes navn. En biografisk film om Hypatias liv, Agoramed Rachel Weisz i hovedrollen som filosofen, ble utgitt i 2009 men er full av historiske unøyaktigheter, noe som ytterligere forsterker feilaktige detaljer om hennes ekstraordinære liv.
Wed alle disse ulike skildringene av Hypatia er det'er det ikke rart at vi har vanskelig for å vite hvem hun egentlig var. Mangelen på pålitelige bevis har ført til at mange mennesker, som Sokrates, Gibbon og Kingsley, har talt hennes sak i stedet for å prøve å gi oss den sanne Hypatia. Hennes intelligens, rykte og kjønn gjorde ikke bare Hypatia sårbar i løpet av hennes egen levetid, men de har også blitt brukt til å gjøre henne til en martyr for filosofi, hedenskap og hellenisme, feminisme og rasjonell tenkning, for bare å nevne noen. Men hun fortjener å være mer enn et symbol, og det er én ting vi vet med sikkerhet - om Cyril did planla drapet på henne, så var hans innsats forgjeves, siden Hypatia fullstendig har overskygget ham i historien.

Kraften
i kunnskap

En titt på dem som påvirket Hypatia og dem hun inspirerte

Bildkilder:
wiki/ Captioline-museene
wiki/ Museo Nazionale Romano, Palazzo Altemps
wiki/ Ostiense-museet, Ostia Antica

Platon
ca. 428–ca. 348 f.Kr.
Platon var en athensk filosof hvis formteori – troen på at den fysiske verden bare er en skygge av en ren, åndelig verden (formenes rike) – påvirket Hypatias' nyplatonisme. Han produserte et stort antall verk, blant annet Republikken og grunnla også en filosofisk skole, Akademiet.

Aristoteles
385–323 f.Kr.
Aristoteles, som var elev av Platon og lærer og rådgiver for Aleksander den store, regnes allment som en av historiens største filosofer. Han bidro til ulike fagområder, blant annet metafysikk, politikk, logikk og etikk, og Hypatia holdt mange foredrag om hans læresetninger, ofte i byens sentrum.

«Skylden for Hypatias død har ofte blitt lagt helt og holdent på erkebiskop Cyrils skuld av hennes nærmeste samtidige»

Til venstre Hypatia holder en av sine populære forelesninger

Nedenfor Hun ble drept av en kristen mobb

Synesius av Kyrene
ca. 373–ca. 414 e.Kr.
Synesius av Kyrene, som regnes som Hypatia sin mest berømte elev, ble viet til biskop av Theofilus rundt år 410. Hans brev forteller at mange av Hypatias elever kom til å innta viktige roller i det alexandrinske samfunnet, og han skrev ofte til henne for å rådføre seg med henne i mange filosofiske spørsmål – et av de siste brevene han noensinne skrev, var faktisk adressert til henne.

Plotin
ca. 204–270 e.Kr.
Neoplatonismen tok sin begynnelse med Plotins verk og hans samling av skrifter, Enneadeneder han redegjorde for sine tre prinsipper: det ene, intellektet og sjelen. Hypatia og hennes far fulgte hans læresetninger i stedet for en annen nyplatoniker, den syriske filosofen Iamblichus.

Damascius
ca. 458–ca. 538
Akkurat som Hypatia var Damascius en hedensk filosof og nyplatoniker som tilbrakte sine første år med å studere i Alexandria, før han flyttet til Athen og ble den siste lederen for Platons akademi. Hans viktigste bevarte verk er Problemer og løsninger om de første prinsippeneog selv om han ikke ser ut til å ha blitt påvirket av Hypatias læresetninger, påvirket hennes brutale drap hans antikristne retorikk.

Hvao wvar Japans

Lady
Samurai?

Vi tar en dypdykk i japansk historie for å avsløre de såkalte onna bugeisha – skremmende, dyktige kvinnelige krigere som dro ut på slagmarken

Skrevet av Dr. Nyri A. Bakkalian

Bildkilde: wiki/Floating World Gallery

Bildkilde: wiki/morimiya.net

WKrig og strid er ikke bare en sak for menn. TSiden tidens begynnelse har kvinner, uavhengig av kjønn, overlevd krig og deltatt i kamphandlinger. Og selv om mange av de kjente navnene i japansk militærhistorie er menn, har kvinner alltid vært en del av den japanske krigføringen, til tross for at de ofte er blitt utelatt fra populærhistorien. Begrepet man ofte støter på i dag for kvinnelige krigere i japansk historie er onna bugeisha, som vi her oversetter til «kvinnelige kampsportutøvere».
WHvem var disse kvinnene, og hvordan passer deres historier inn i den større fortellingen om den førmoderne japanske militærhistorien? Hvis vi skal lete etter disse historiene, må vi være klar over hvor og hvordan vi skal lete. Og vi må lete etter kvinnene sine historier på deres egne premisser, snarere enn som en forlengelse av mennenes. I forordet til det første nummeret av det tidlige feministiske tidsskriftet Seito (Blåstrømpe) I 1911 skrev forfatteren og aktivisten Hiratsuka Raicho (1886–1971) følgende berømte ord: «I begynnelsen var kvinnen solen.» Hun henviste til solgudinnen Amaterasu da hun forklarte avisens formål om å bidra til å gjenvinne det indre «lyset» i kvinnens selvstendighet i en tid da man forsøkte å tvinge kvinnen inn i rollen som «god hustru, klok mor». Å søke historien om kvinner i krig i den førmoderne japanske historien er, ifølge denne forfatteren, en måte å søke dette lyset på.
TDet første man må huske på når det gjelder begrepet «onna bugeisha», er at det er et moderne samlebegrep som brukes oftere i ikke-japanske tekster enn i japanske. Kampsport, slik den eksisterer i dag som systematisert trening der man kan oppnå lisens, har ikke alltid eksistert. Hvis du søker etter «onna bugeisha» på nettet, vil du sikkert finne moderne tekster om visse kvinner, særlig de fra Edo-perioden som var fremragende utøvere av sine kampsportarter. Chiba Sanako (1838–96), en del av den berømte Chiba-familien av instruktører i Hokushin Itto-ryu, er et godt eksempel på dette. Men å bruke begrepet «bugeisha» om personer som deltok i krigføring i Heian- eller Sengoku-perioden, er litt langt søkt.
TOrdet «ermen», slik det vanligvis brukes, særlig på engelsk, handler ikke bare om dyktighet i organiserte kampsporter, men mer generelt om kvinners historie i krig. Så hvor «gjemmer» disse kvinnene seg? «gjemmer» seg? Vi må prøve å tenke bredere for å finne flere av deres historier. I stedet for å fokusere på bugeisha (kampsportutøvere), der det kanskje eller kanskje ikke fantes noen praktisk anvendelse, mener vi det er verdt å nærme seg temaet kvinnelige krigere på en bredere måte, uansett hvilken form det måtte ta.
SNoen kvinnelige krigere i japansk historie er spesielt velkjente, også i engelskspråklige tekster – de er sannsynligvis de første man støter på hvis man gjør et lite søk på engelsk. Tomoe Gozen (ca. 1157–ca. 1247) ligger øverst eller nær toppen av denne listen. Hun deltok i Genpei-krigen på slutten av 1100-tallet under kommando av Kiso no Yoshinaka, en av Genji-generalene. Og hun forekommer i den klassiske teksten Heike-sagaender vi får en av de beste beskrivelsene av utseendet hennes og hennes dyktighet med våpen.
OUtenfor slagmarken, men ikke mindre viktig for utformingen av den militære og sivile politikken, var Hojo Masako (1156–1225), kjent som «Nonne-shogunen» (Ama Shogun) på grunn av den betydelige politiske makten hun utøvde i det tidlige Kamakura-shogunatet. Gjennom sitt ekteskap med Minamoto no Yoritomo, den første Kamakura-shogunen, sikret hun også sin opprinnelige families fortsatte politiske innflytelse i shogunatet gjennom resten av dets eksistens. Flere tiår Etter hennes død var det en Hojo-regent, Hojo Tokimune (1251–84), under hvis ledelse Kamakura-shogunatet samlet de japanske styrkene til forsvar mot det mongolske imperiets to invasjonsforsøk på Kyushu.
BSelvfølgelig er Tomoe Gozen og Hojo Masako langt fra de eneste kvinnene i japansk militærhistorie. Denne forfatterens forskning på kvinner i krig i japansk historie kom bare i gang takket være at han fokuserte på og benyttet kilder fra lokalhistorien. Husk at perspektivet i japanskspråklig forskning utført av japanske forskere vil skille seg fra arbeidet som utføres av en ikke-japansk forsker som bruker japanske og engelske kilder og skriver på engelsk. Med det forbeholdet følger her litt av det vi har lært.
SNoen av de kvinnelige krigerne vi har hørt om, tilhørte samuraienes høyeste kaste – kvinner som kom fra daimyoenes familier og deres høyeste tjenere. Noen ganger, særlig når det ikke fantes andre arvinger til en slekt, var det noen blant dem som faktisk selv var daimyo, en stilling som vanligvis var forbeholdt menn. To eksempler som er verdt å merke seg, er Date Onami (1541–1602), som ble kasteellan av Sukagawa etter sin ektemann Nikaido Moriyoshis (1544–81) død, mens Tachibana Ginchiyo (1569–1602)

Ovenfor Slaget ved Awazu skulle bli det siste slaget i opprøret som Tomoe Gozen bidro til å bekjempe

Øverst til høyre Kvinnelige krigere
ble hyllet for sin tapperhet

Til venstre Japanske skolejenter viser frem sine ferdigheter med naginata, 1935

Japans kvinnelige samuraier

«Tomoe Gozen og Hojo Masako
er langt fra de eneste kvinnene i
japansk militærhistorie»

Berømte krigere

Noen av de mest kjente japanske kvinnene under krigen

Keiserinne Jingu
Keiserinne Jingu er nærmest en legende i Japan og sies å ha erobret Korea uten blodsutgytelse mens hun fortsatt var gravid med sønnen Ōjin. Ifølge fortellingen ble sønnen liggende i livmoren i tre år, slik at hun kunne fullføre erobringen.

Tomoe Gozen
Lady Tomoe er kanskje Japans mest berømte kvinnelige kriger og var kjent for sin styrke og dyktighet, særlig som bueskytter til hest. Hun gjorde seg bemerket under Genpei-krigen 1180–1185.

Nakano Takeko
Nakano Takeko tok til våpen sammen med sin mor Koko og søsteren Masaki, og ble med i en kvinneavdeling, Joshigun, som kjempet for å forsvare Aizu (dagens Fukushima) mot Meiji-regimet da nasjonen ble revet i stykker fra 1868.

Hangaku Gozen
I 1201 klatret Hangaku opp i tårnet på Echigo-slottet og lot piler regne ned over angriperne som beleiret slottet. Ifølge legenden drepte hun menn og hester og avverget angrepene deres, helt til en bueskytter omringet henne og hun ble såret av pilen hans.

Hojo Masako
Hojo Masako var gift med Japans første shogun, Minamoto Yoritomo, og beholdt enorm makt og stor innflytelse etter hans død i 1199. Hun kom til å lede den videre erobringen av Japan sammen med sin andre ektemann.

Niijima Yae
Yae, en annen kriger som forsvarte Aizu under Meiji-restaurasjonen, var en mesterlig skarpskytter og tok til våpen i Boshin-krigen da hun var 22 år gammel. Hun tjenestegjorde senere som sykepleier i både den første kinesisk-japanske krigen og den russisk-japanske krigen.

Bildkilder: wiki/LACMA, wiki/British Museum, wiki/Torstein Barnhardt, wiki/Library of Congress, wiki/Kikuchi Yosai, wiki/DWCLA

arvet ledelsen for Tachibana-huset på Kyushu etter at hennes far, Tachibana Dosetsu (1513–85), døde uten en mannlig arving. Ikke alle disse kvinnene gikk selv ut i kamp, men det var mange (mannlige) daimyoer som heller ikke personlig begav seg ut på slagmarken. Å være en regional guvernør av denne typen krevde ikke at man deltok i kamp.
ONoen av disse var dyktige politikere og lærere som har blitt velkjente navn. Katakura Kita (1538–1610), hvis mannlige slektninger var høytstående vasaller i Date-huset, var en belest, velutdannet person med gode kontakter, sannsynligvis bedre utdannet og forberedt på lederskap enn mange av mennene hun kjente. Hun bidro til å styre klanens politikk og utenriksforbindelser ved Toyotomi Hideyoshis hoff i Kyoto og sørget for at klanen holdt seg på Hideyoshis gode side under 1590-tallets politiske stridigheter og kriger. Kita var også amme og første lærer i både litteratur og kampkunst for Date Masamune (1567–1636), den berømte enøyde, fremmedvennlige krigsherren som grunnla den moderne byen Sendai (dagens Sendai, Miyagi-prefekturet). Kita spilte dermed en avgjørende rolle i oppbyggingen av ikke bare klanens fremtid, men også, i forlengelsen av dette, Nord-Honshus fremtid. Det finnes mange flere kvinner som henne i historiene om alle de større klanene fra den tiden, med eller uten ferdigheter i å håndtere dødelige våpen.
OAndre kvinner i den førmoderne japanske militærhistorien hadde ikke like høy status i samuraikasten, men skaffet seg likevel et rykte som dyktige utøvere av kampsport og som krigere. I visse deler av Japan under Edo-perioden ble det forventet at kvinner født inn i krigerkasten hadde grunnleggende kunnskaper i kampsport. Dette er ikke noe som skiller seg fra den verdenen samuraikasten bygde opp og levde i, men snarere en del av den. Selv i områder som nordlige Aizu (dagens Fukushima-prefektur), hvor kvinners deltakelse i politikken var forbudt ved lov, drev kvinner fortsatt med kampsport. For noen var treningen i det minste overfladisk, for andre mer dyptgående. I nødsituasjoner var de blant de første på gatene i slottsbyen for å beskytte samfunnet sitt.
TKvinnene fra Aizu var et annet utmerket eksempel, da de også var kjent for å ta sin opplæring i bruk under Boshin-krigen i 1868–69. Nakano Takeko (1847–68), som i likhet med Chiba Sanako var en dyktig og sertifisert kampsportutøver i fredstid, er Aizus mest kjente kvinnelige kriger. Hennes tilknytning til Aizu-domenet skjedde gjennom fullmektiger, siden hun kom fra en familie av Aizu-vasaller som var fast knyttet til domenets eiendommer i Edo (dagens Tokyo). Hun deltok i kampene utenfor slottets murer under beleiringen i 1868 og døde i kamp der. Yamamoto Yae (1845–1932) kom fra en familie av artilleriinstruktører og var en dyktig skarpskytter og artillerist som allerede i ung alder var kjent for sin fysiske styrke. Også hun deltok i kampene under beleiringen av Aizu og ble kjent for sin bruk av Spencer-kavalerikarbinen, et overskuddsvåpen som ble importert fra den nylig avsluttede amerikanske borgerkrigen. Etter krigen dro hun til Kyoto og viet seg til å fremme kvinners utdanning. Senere giftet Yae seg med Niijima Jo, en pastor utdannet i USA, og sammen med ham var hun med på å grunnlegge Doshisha University, som fremdeles eksisterer i Kyoto.
FTil slutt er det kvinnene som vårt historiske bilde av er aller mest ufullstendig. En av dem var en kvinnelig kriger i Kokura-domenet. Vi vet ikke med sikkerhet hva hun het, og vi vet heller ikke om hun var født som samurai eller hvilken, om noen, trening hun hadde fått i kampsport. Det vi derimot vet, er at da Choshu-troppene inntok slottbyen Kokura i nordlige Kyushu under den andre Choshu-krigen i 1865, var hun den eneste personen Choshu-mennene fant i den evakuerte og nedbrente byen. Denne kvinnen, som ventet på godset til et høytstående medlem av Kokura-klanen, var bevæpnet med et sverd. En Choshu-geværpatrulje skjøt mot bygningen før de gikk inn, og hun drepte minst én før hun ble dødelig såret. En historie forteller at hun så mennene i øynene før hun tok sitt eget liv med sverdet og fordømte dem for deres feighet.
AEn annen kvinne som deltok i kampene i Japan på 1860-tallet var Koike Shisetsu (1824–78). Også her er vårt bilde ufullstendig, men i dette tilfellet skyldtes det at hun levde et omflakkende liv. Hun ble født i Kaga (dagens Ishikawa-prefektur) og var faktisk utdannet kunstner, med spesialisering i en kinesisk-inspirert stil av tusjmaleri kalt nanga. Enda mer interessant er kanskje vår oppdagelse av at hun, målt etter dagens standarder, kunne betraktes som et medlem av HBTQ-samfunnet. Men da borgerkrigen brøt ut i 1868, begav Shisetsu seg nordover og deltok i forsvaret av Aizu sammen med kvinner som Nakano Takeko. Hun ble tatt til fange av den keiserlige hæren, men ble løslatt da det ble oppdaget at hun ikke hadde noen tilknytning til Aizu-domenet. Shisetsu begav seg til Toyohashi, en del av den moderne prefekturen Aichi, og bodde der resten av livet og fortsatte sitt arbeid som kunstner. Hvorfor begav hun seg til Aizu, et sted hun ikke hadde noen tidligere tilknytning til? Hvilken tidligere erfaring hadde hun med å håndtere et våpen, om noen i det hele tatt? Dette er berettigede spørsmål, og siden hun aldri har hatt mer enn en kort biografi i ulike biografiske leksikon, er Shisetsu en historisk person hvis historie forblir fascinerende, og som vi må fortsette å lete etter flere ledetråder til.
IKort sagt, selv om begrepet «onna bugeisha» er historisk, har kvinnelige krigere alltid vært en del av militærhistorien, enten det har vært i Japan eller andre steder i verden. Deres rolle i samuraikastens verden, både i fredstid og i krig, var uunnværlig. Deres historier er der for oss å finne, hvis vi bare søker etter dem med tilbørlig omhu, særlig i rike lokale historier og omfattende lokale registre. Og i vår søken etter disse historiene er det vår plikt å spørre hvorfor disse historiene ser ut til å ha blitt begravet, og hvorfor det finnes fordommer både i kildematerialet og i moderne tolkninger av kildematerialet. Også dette vil veilede oss i våre videre studier og gi disse modige krigerne den plassen i historien som de så tydelig fortjener.

Ovenfor En skuespillerinne poserer i Taira-klanens rustning på slutten av 1800-tallet

Riktig Tomoe Gozen var kjent for sin dyktighet som bueskytter til hest

En krigers våpen

En nærmere titt på naginata

Bildkilde: wiki/ Rama

Tendo-ryu bujutsu er fortsatt en populær kampsport i Japan, særlig blant kvinner, og det arrangeres en rekke offentlige oppvisninger i denne stilen.

Naginata antas å ha vært det viktigste nærkampsvåpenet for kvinnelige krigere, siden det gjorde det mulig for dem å utnytte sin sentrifugalkraft for å utjevne kampen mot sterkere motstandere.

Bladet på en naginata kan være opptil en meter langt og kan også monteres på et kortere håndtak for å brukes som et mer tradisjonelt sverd.

Bladet ligner et sverd, men det kan også være mye bredere og buet, noe som gjør det ideelt som et skjærende våpen som kan svinges rundt og brukes til kamp på mellomlang avstand.

Bildkilde: wiki/Yoshitoshi

«Hun var den eneste personen som
mennene fra Choshu fant i den evakuerte
og nedbrente slottsbyen»

Ovenfor Kvinner forsvarte byen sin under Kagoshima-opprøret mot Meiji-regjeringen

Ovenfor Tomoe Gozen avbildet mens hun konfronterer militærkommandanten Wada Yoshimori

Bildkilde: wiki/British Museum

Ovenfor Tomoe Gozen beseirer en Taira-kriger under Yoshinaka-felttoget

Bildkilde: wiki/Waseda University Theatre Museum

Ovenfor Legenden om keiserinne Jingu forteller historien om en krigerdronning

Lola Montez og hennes løgner sjokkerte publikum over hele verden med sine provoserende opptredener og skapte kaos overalt hvor hun kom

eautiful. Manipulativ. Salacious. Dette er bare noen av ordene som brukes for å beskrive Lola Montez, den irske kvinnen som ble internasjonalt kjent og beryktet takket være sine sensuelle opptredener og sin falske identitet som «den spanske danseren». Ved å fortsette sitt bedrag klarte hun å bli elskerinne til kong Ludwig I av Bayern, et ulovlig forhold som bidro til å utløse hans regimes fall. Så hvem var egentlig den virkelige Lola Montez, og hvordan fikk hun en konge til å falle?
Born Eliza Rosanna Gilbert ble født på Irland i 1821 og var datter av Edward Gilbert, en britisk offiser, og Eliza Oliver, en modistassistent og utenomekteskapelig datter av Charles Silver Oliver, parlamentsmedlem og tidligere høy sheriff i Cork. Familien flyttet til India i 1823, men Edward døde av kolera kort tid etter ankomsten og etterlot seg sin unge kone og datter.

Åretet etter giftet den eldre Eliza seg på nytt og sendte datteren tilbake til Storbritannia for å gå på skole og bo hos slektninger. Da hun var 16 år, trosset den unge Eliza sin mors ønske om at hun skulle gifte seg med Sir Abraham Lumly, som Lola senere i sin selvbiografi beskrev som «en rik og giktplaget skurk på 60 år», og rømte i stedet til Irland med en ung løytnant ved navn Thomas James. De flyttet til Calcutta i India, men ekteskapet ble oppløst etter fem år – Lola skulle senere kommentere at «rømte fyrstikker, akkurat som rømte hester, nesten alltid ender med et smell». Da skilsmissen ble innvilget, ble begge parter forbudt å gifte seg på nytt så lenge deres tidligere ektefelle levde.
DSkilt og forvist av familien benyttet Eliza anledningen til å gjenoppfinne seg selv og reiste til Spania for å utdanne seg til danser, og forkledde seg som enke etter en spansk adelsmann. Hun tok kunstnernavnet Lola Montez og debuterte i London på Her Majesty's Theatre, Haymarket, i 1843 og fikk stormende applaus for sin Spider Dance, der hun svingte hoftene og løftet skjørtet mens hun tråkket på plastedderkopper. Hun ble imidlertid raskt gjenkjent som «Mrs James», og historien spredte seg i avisene, noe som førte til en motreaksjon. Lola skrev til pressen for å forsvare sin «spanske» identitet – som selvfølgelig var en løgn – men det sto klart at hennes London-karriere var over akkurat da den hadde begynt.
Til tross for dette tilbakeslaget bygde Lola videre på skandalen fra opptredenen i London og dro ut på turné året etter, hvor hun opptrådte i München, Warszawa, St. Petersburg og Paris – der hun angivelig kastet tøffelen sin på publikum fra scenen etter å ha blitt buet ut av hånere. Lola var ingen begavet danser, men hun kompenserte for det med sin urokkelige selvtillit og sin uimotståelige sexappeal.
Mlola gjorde seg et navn som danserinne på kontinentet og kom i kontakt med fremtredende personer som tsar Nikolaj I av Russland og George Sand, og ble kjent for sin forkjærlighet for å røyke og drikke og for sitt heftige temperament. Hun hadde også mange affærer med fremstående menn som komponisten Franz Liszt og forfatteren Alexandre Dumas, og fikk raskt rykte på seg for å være en kurtisane.
Lola forlovet seg en kort stund med journalisten Alexandre Dujarier, men han ble drept en skjebnesvanger natt i en duell mot en annen journalist, Jean-Baptiste Rosemond de Beauvallon. Bare timer tidligere hadde Lola og Dujarier kranglet om hennes deltakelse på en fest hvor Dujarier senere ankom beruset, noe som fornærmet Beauvallon og utløste duellen. Under etterforskningen av hans død skal Lola ha fortalt retten at hun var en bedre skytter enn sin drepte forlovede – faktisk sies det at hun var dyktig med pistol, pisk og til og med dolk.
MEtter at Lola flyttet til München i Bayern i oktober 1846, ønsket hun å opptre på Stage Theatre, men ble avvist av teatersjefen, som visste at hans dypt katolske bayerske publikum ikke ville akseptere henne. Opprørt over avslaget begav Lola seg frekt til Residenzpalasset, kong Ludwigs residens, og krevde å få møte ham. Ludwig, som til tross for sitt ekteskap med dronning Therese var velkjent for sitt vandrende øye, ble umiddelbart betatt av Lola – i en alder av 60 år var han nesten fire tiår eldre enn henne. Det ryktes at da de møttes for første gang, spurte han Lola om brystene hennes var ekte, og som svar rev hun av seg klærne for å bevise at de var det.
Forelsket i henne sørget Ludwig for Lolas debut på teateret i München, slik hun ønsket, men det ble en katastrofe fordi hennes provoserende dans opprørte det katolske publikummet – akkurat som regissøren hadde forutsagt. Til tross for dette hadde Ludwigs besettelse av den spanske danserinnen bare begynt, og de tilbrakte stadig mer tid sammen, og kongen skrev lidenskapelige brev til henne hver dag.
Problemet med denne affæren var imidlertid at det ikke bare var Lolas skjønnhet og sensualitet som fortryllet Ludwig. I The American Law Journal fra 1848 rapporteres det at kongen «forelsket seg i hennes originale karakter, hennes mentale evner og de dristige og nye politiske synspunktene som hun uredd og oppriktig la frem for ham». Det var tydelig at danserinnen hadde stor innflytelse over sin elsker, og hans vilje til å diskutere statsanliggender med henne, en liberal, ble sett på som en trussel av hans konservative regjering.
Nå var det ikke bare Lolas politiske synspunkter som gikk på tvers av det konservative bayerske hoffet, men hennes arroganse og temperament gjorde henne ekstremt upopulær i hele landet – det sies til og med at hun brukte pisken sin mot folk på gataene. Lola ble åpenlyst utfryst i offentligheten som en skammelig kvinne, og den voksende forakten for henne var åpenbar, selv om hun fikk en viss støtte fra en gruppe universitetsstudenter som støttet hennes liberalisme.
Blola hadde snart gjort seg fortjent til kallenavnet «Bayerns ukronede dronning», og Ludwig – som nektet å høre på noen klager mot sin elskerinne – ga henne juveler, et månedlig stipend og en herskapsbolig på Barerstraße. Han bestilte til og med et portrett av henne til sitt kunstgalleri. I mellomtiden, da en artikkel dukket opp i Londons The Pictorial Times om Lolas sanne identitet som en irsk fraskilt kvinne, benektet hun dette og sendte brev til de store avisene i London, Paris og deler av Tyskland med sin «sanne» biografi. Dette inkluderte følgende utdrag: "Som følge av de mange rapportene som har sirkulert i ulike aviser om meg og min familie, og som fullstendig mangler grunnlag eller sannhet ... ble jeg født i Sevilla i 1823. Min far var en spansk offiser i Don Carlos' tjeneste ..."
Detvar helt oppdiktet, men Lola kunne ikke risikere at kongen skulle oppdage hennes svindel, og hun hevdet at historiene i pressen var en del av en jesuittisk konspirasjon mot henne. Den anspente situasjonen rundt hennes forhold til kongen forverret seg da det ble klart at Lola ikke bare ønsket å bli naturalisert som bayersk statsborger, men også opphøyd til adelen.

Ovenfor En samtidslitografi av rasende demonstranter som samles utenfor Lolas herregård i Bayern

Hennes spindeldans gjorde Lola både kjent og beryktet

2x Bildkilde: wiki/digitalcollections.nypl.org

Danseren som felte en konge

Lola Montez' provoserende nummer, som reiste verden rundt med sin «Spider Dance», vakte oppsikt

Etter et skandaløst ekteskap som endte med ektemannens mystiske død i 1851, reiste Lola til USA for å starte på nytt. Her opptrådte hun på scenen, spilte hovedrollen i skuespill som skildret hennes kontroversielle liv i Bayern, og introduserte senere publikum for sin dans som flørtet med kontroverser: Edderkoppdansen.
Iført hudfargede strømpebukser, en kort kjole med flerfargede underkjoler og med edderkopper av kork dinglende fra skjørtene, danset, snurret, vred seg og stampet Lola i et forsøk på å «kaste av» edderkoppene. Det var et latterlig syn, men showet ble likevel utsolgt. Natt etter natt fremførte Lola sin edderkoppdans, og hennes krumninger skremte de anstendige damene og sjarmerte mennene. Den 28. mai 1853 skrev Daily Alta California om Lolas opptreden: «Edderkoppdansen er en svært bemerkelsesverdig affære. Den er virkelig gjennomført spansk, og det kan ikke benektes at det er en svært attraktiv forestilling. Som danserinne rager Madame Lola over middelmådighet. Visse deler av hennes fremføring var virkelig beundringsverdige.»
Inspirasjonen bak Lolas dans er fortsatt vanskelig å fange – noen mener at rutinen var inspirert av den italienske tarantellaen, en dans som har sine røtter i tarantisme, en uhelbredelig dansmani som man trodde ble forårsaket av et edderkoppbitt. Ofrene ble stadig mer maniske etter hvert som dansen fortsatte, og ble først friske etter en lang periode med frenetisk dans.
Etter å ha skremt og fascinert det amerikanske publikummet, tok Lola i 1855 med seg dansen sin til Australia for å underholde arbeiderne i gullgruvene. Det ble ingen suksess, og et år senere vendte hun tilbake til USA, hvor hun angivelig åpnet armene for Gud i sine siste dager.

Nedenfor Lolas skandaløse dans både begeistret og sjokkerte publikum

I 1847 kunngjorde LLudwig sin hensikt om å utnevne Lola til grevinne av Landsfeld, til stor forferdelse for regjeringen hans, som mente at kongens ulovlige forhold ville destabilisere staten. Da statsminister Karl von Abel protesterte mot at Lola ble utnevnt til grevinne, svarte kongen med å avskjedige ham og hans administrasjon. Ludwig gjennomførte utnevnelsen og ga også Lola et gods, føydale privilegier og en livrente på 20 000 mark – omtrent 5 000 pund – samt gjorde henne til medlem av dronning Thereses personlige orden.
A Man hadde gjennom årene sett gjennom fingrene med kongens utroskap, men å opphøye elskerinnen hans til adelig rang var å gå for langt. Da professorene ved universitetet ga uttrykk for sin misnøye, avskjediget Ludwig dem umiddelbart i februar 1848. Studentene, som nå opplevde at lojaliteten deres ble stadig mer splittet da de så hva som skjedde med lærerne deres, bestemte seg for å demonstrere utenfor Lolas herskapshus. Lola gikk bort til vinduet for å se på demonstrantene og løftet et glass champagne mot dem mens hun spiste en sjokoladeeske som hun deretter kastet ned på folkemengden nedenfor. Etter denne hendelsen oppfordret hun kongen til å stenge universitetet helt og holdent – en uklok beslutning om noen gang har eksistert.
IRasende studenter gjorde opprør i gatene og fikk raskt selskap av andre borgere som var lei av kongens uregjerlige elskerinne. Da Lola bestemte seg for å våge seg ut fra herregården, ble hun tvunget til å søke dekning da hun ble angrepet av de ventende demonstrantene, og kongen sendte politiet for å redde henne – selv om hun, tro mot sin vane, klarte å avfyre noen skudd fra pistolen sin over demonstrantene. Selv kongens nye regjering, som var blitt utnevnt med Lolas hjelp, trakk seg da han nektet å gi avkall på elskerinnen sin.
IDet var først da tusenvis av rasende demonstranter sto utenfor palasset hans at kongen til slutt gikk med på å gjenåpne universitetet og, motvillig, gi slipp på sin elskede Lola. Hun ble ført bort til Sveits midt på natten, men kongens omdømme hadde allerede fått for stor skade. Uroen i Bayern falt sammen med de republikanske revolusjonene som feide gjennom Europa det året, og snart hadde en opprør grepet tak i landet. Uroen forverret seg da det ble oppdaget at Lola hadde returnert til München uinvitert kort tid etter at hun ble utvist. Ludwig ble presset inn i et hjørne og ble 20. mars 1848 tvunget til å abdiere til fordel for sin sønn Maximilian.
DSelv etter at Ludwig mistet tronen, var han fortsatt håpløst forelsket i Lola og fortsatte å støtte henne økonomisk – helt til han fikk vite at hun hadde funnet seg andre elskere i utlandet. I et av sine siste brev til henne skrev han: «Det er ikke dine fiender som har fått meg til å endre mine følelser for deg, men din oppførsel. Du ser alltid utover for å finne årsaker til det som skjer med deg, men du må se innover.» Lola var rasende over at forholdet deres tok slutt og truet med å offentliggjøre de intime brevene han hadde skrevet til henne, noe hun imidlertid aldri gjorde.
FLola måtte starte på nytt og reiste først til Frankrike og deretter til London i slutten av 1848, hvor hun raskt giftet seg med George Trafford Heald, en ung og velstående engelsk kavalerioffiser. Men deres nygifte lykke støtte snart på problemer da Healds slektninger avslørte Lolas sanne identitet og fikk henne anklaget for bigami, siden hennes første ektemann, Thomas James, fortsatt var i live. Lola og Heald flyktet fra Spania, men deres stormfulle forhold fikk en brå slutt da Heald angivelig druknet bare to år senere.
SEtter å ha reist til New York i 1851 startet Lola på nytt i USA og opptrådte i Boston, Philadelphia, New Orleans og San Francisco i løpet av de neste to årene. Hun begynte også en skuespillerkarriere og spilte hovedrollen i et teaterstykke som var skrevet spesielt for henne, Lola Montez i Bayernsom var en både humoristisk og sensurert versjon av det som faktisk hadde skjedd. Likevel ble Lola en publikumssuksess.
II juli 1853 giftet hun seg med sin tredje ektemann, avisredaktøren Patrick Hull, og de flyttet til Grass Valley i California – men også denne gangen gikk ekteskapet raskt i oppløsning. Ifølge en historie ble legen som Hull hadde utpekt som motpart i skilsmissesøksmålet funnet skutt kort tid etter. Lola ble værende i Grass Valley de neste to årene og ansatte en ung skuespiller, Noel Follin, som sin manager før hun dro ut på turné i Australia, hvor hun underholdt gruvearbeidere på høydepunktet av gullrushet.
AEtter sin første forestilling fikk Lola en del positive anmeldelser, og kritikeren for Bell's Life i Sydney og sportsanmelder skrev: «Hennes entré var beskjeden og elegant, og gjennom hele den lange forestillingen spilte hun med en blanding av glød, eleganse, lekenhet og patos som gjorde at hun vant alles gunst.» Kritikken kom imidlertid raskt tilbake da hun i september 1855 fremførte sin Spider Dance på Theatre Royal i Melbourne og løftet skjørtene så høyt at publikum kunne se at hun ikke hadde undertøy på seg. En kritiker på Avisen The Argus beskrev hennes opptreden som «fullstendig omveltende for alle forestillinger om allmenn moral»
HHennes dårlige rykte ble forsterket i februar 1856 da hun angrep redaktøren for The Ballarat Times, Henry Seekamp, med pisken sin etter å ha lest en dårlig anmeldelse av hennes opptreden. Han tok hevn og saksøkte henne for vold, mens hun saksøkte ham for ærekrenkelse. Begge sakene mislyktes, men Lolas advokat saksøkte ham deretter med hell for ærekrenkelse, og han solgte til slutt avisen og dro. Bare to måneder senere ble hun bedt om å gjøre et ekstranummer etter sin Spider Dance på Castlemaine foran 400 gruvearbeidere, men hun provoserte publikum da hun fornærmet dem etter litt hån.
LLola vendte tilbake til USA i mai samme år, men på veien dit forsvant Follin på mystisk vis over bord – nok et uforklarlig dødsfall som knyttes til henne. Etter å ha mislyktes i forsøkene på å gjenopplive karrieren, begynte Lola å holde moralske foredrag skrevet av pastor Charles Chauncey Burr. Hun publiserte også flere tekster, blant annet sin selvbiografi, som ikke overraskende fremstilte henne i et gunstig lys. I 1860 hadde syfilis herjet i kroppen hennes, og da helsen hennes forverret seg, ble det sagt at hun angret feilgrep i livet sitt. Da hun døde 39 år gammel den 17. januar 1861, skrev Sacramento Daily Union skrev at hun hadde tilbrakte sine siste dager med å «søke tilflukt hos «trøst fra den kristne tro». Hennes gravsteinen bar navnet «Mrs Eliza Gilbert».
BLola ble en av 1800-tallets mest kjente kvinner og var selve symbolet på den «dårlige kvinnen» som unge viktorianske jenter ble advart mot å etterligne. Gjennom hele livet har Lola både rystet og gledet publikum over hele verden, bidratt til en konges fall og spredt så mange myter om seg selv at det er umulig å vite hele sannheten om henne – og derfor forblir hun like fascinerende og mystisk i døden som hun var i livet.

Ovenfor Menn strømmet til for å se Lolas dristige opptredener i USA

Nedenfor Lola poserer for et daguerreotypi tatt på 1850-tallet

Hun var mye mer enn den skandalen hun var involvert i

Takket være løgnene hun selv spredte, er Lolas liv uopprettelig forvrengt av myter og forfalskninger. I denne forstand var hun virkelig en bedrager, og hun forsøkte gjentatte ganger å forsvare sin falske bakgrunnshistorie som innfødt spanjol, endret fødselsår, fødested og til og med hvem faren hennes var, til tross for at avisartikler presenterte bevis på det motsatte.
Men når man blir oppslukt av hennes fargerike liv, er det lett å glemme at hun var mer enn bare en forførerinne med et dårlig humør. Lola beveget seg tross alt med selvtillit i datidens kunstneriske og litterære kretser og sjarmerte noen av Europas største tenkere med ikke bare sin fysiske tiltrekningskraft, men også sin intellektuelle samtale. Hun ble til og med fotografert av Nadar, som tok portretter av noen av datidens mest fremtredende parisere. Lola var også en flytende lingvist og ga dansetimer til Lotta Crabtree og oppmuntret henne til å satse på en karriere i underholdningsbransjen – den unge jenta skulle senere bli en av 1800-tallets mest elskede underholdere.
Til syvende og sist var Lola en kvinne som skapte seg selv og som nektet å la seg begrense av datidens sosiale og moralske forventninger til kvinner, men levde livet på sine egne premisser og ble berømt på sin egen måte. Hennes holdning kommer kanskje best til uttrykk i dedikasjonen hun skrev til boken sin fra 1858 Skjønnhetens kunst; eller hemmeligheter fra et dametoalett: «Til alle menn og kvinner i alle land, som ikke er redde for seg selv, som stoler så mye på sine egne sjeler at de våger å stå opp i sin egen individualitets kraft for å møte verdens tidevannsstrømmer, er denne boken respektfullt tilegnet av forfatteren.»

Venstre Lolas opphøyelse i den bayerske adelen skulle ende i katastrofe

Nedenfor Kong Ludwig valgte å støtte sin elskerinne fremfor regjeringen sin

Bildkilde: wiki/Neue Pinakothek

av Roy Morris Jr er nå tilgjengelig fra Johns Hopkins University Press

Etter at hun flyttet til Paris i 1903, ble Steins hjem et mekka for kommende kunstnere og intellektuelle på begynnelsen av 1900-tallet, og bidro til å veilede noen av datidens mest innflytelsesrike nyskapere

Skrevet av Roy Morris Jr

In dførste verdenskrig var Paris sentrum for den litterære og kunstneriske verden, og epicentret for denne verden var en toetasjes leilighet på byens venstre bredd nær Luxembourg-hagen. Her, i 27 rue de Fleurus, regjerte den amerikanske utvandreren Gertrude Stein, assistert av sin mangeårige følgesvenn Alice Toklas. De to fysisk ulikartede kvinnene utgjorde et formidabelt team. Den snakkesalige, kraftige Stein holdt taler fra sin favorittstol ved peisen, mens den årvåkne, lille Toklas kontrollerte adgangen til Stein og samtalte i den andre enden av rommet med konene og kjærestene til de ulike kunstnerne og forfatterne som strømmet til parets lørdagskveldssalonger. I mer enn to tiår var chez Stein stedet å være.
Den største attraksjonen, foruten den gode maten og de livlige samtalene, var den bemerkelsesverdige samlingen av modernistiske malerier som Gertrude og broren Leo hadde anskaffet seg i løpet av et tiår da de bodde sammen i Paris. Leo hadde ankommet først, i 1902, med den hensikt å bli maler selv. Gertrude fulgte etter et år senere, etter å ha droppet ut av Johns Hopkins University School of Medicine i Baltimore i kjølvannet av en ubesvart kjærlighetsaffære med en vakker ung kvinne. I den korte, svingete rue de Fleurus delte søsknene en fire-roms leilighet, to rom ovenpå, to nedenunder, med et frittstående atelier i gårdsrommet til Leo. De begynte å lete gjennom Paris etter malere de kunne lære av.
Wed hjelp av 8 000 dollar fra deres avdøde fars bo kjøpte de noen små malerier av Paul Cézanne på kunsthandleren Ambroise Vollards galleri på rue Laffitte. Senere, på en utstilling som presenterte Fauves, de franske malerkunstens revolusjonære «villdyr», støtte de på Henri Matisses svært omdiskuterte portrett av sin kone Amelie, Kvinne med hatt. Leo mente at portrettet var «den ekkelste fargeklatten jeg noensinne har sett», men Gertrude overtalte ham til å kjøpe det for 500 franc, omtrent 75 pund. Det var penger godt brukt. Med disse første kjøpene tok søskenparet seg inn i hjertet av Paris’ kunstscene og samlet raskt sammen en av byens mest imponerende private samlinger. Snart prydet en strøm av store franske malere veggene deres: Matisse, Cézanne, Degas, Gauguin, Manet, Renoir, Toulouse-Lautrec og Delacroix. Gertrude kalte det deres «samling av verdigheter»
Enung spansk maler på vei opp, som Gertrude beskrev som «en kjekk skomaker med store øyne», vakte deres spesielle oppmerksomhet. Han het Pablo Picasso. Leo hadde oppdaget den 24 år gamle Picassos verk i et galleri på rue Laffitte. Han og Gertrude var uenige om Picassos meritter, om enn ikke om hans brennende svarte øyne, som Leo kalte «enestående syn ... Jeg pleide å si at når Picasso hadde sett på en tegning eller et trykk, var jeg overrasket over at det var noe igjen på papiret, så absorberende var blikket hans». Leo ble tiltrukket av Picassos maleri av en naken, knapt pubertetsmoden ung jente som holder en bukett med røde blomster. Gertrude syntes for sin del at maleriet var «ganske forferdelig». Hun sa at jentas føtter minnet henne om en apes. Galleristen Clovis Sagot, en tidligere sirkusklovn, foreslo spøkefullt at «hvis man ikke liker bena og føttene, er det veldig enkelt å giljotine henne og bare ta hodet». Heldigvis ignorerte Leo forslaget og tok det intakte maleriet med seg hjem.
Tstein-paret begynte å invitere til middager på lørdagskvelder for å vise frem funnene sine. Alle slags mennesker kom: kunstnere, forfattere, komponister, fotografer, journalister, kunsthandlere, samlere, studenter – til og med mindre europeiske kongelige. «Familien Stein», sier Ambroise Vollard, «var de mest gjestfrie menneskene i verden.» Middagene ble tilberedt av flere forskjellige kokker, blant annet Gertrudes favoritt, en stolt og godmodig normanner ved navn Helene. Leo ledet diskusjonene etter middagen, som kunne bli ganske heftige. Han var en overbevisende taler – han kalte seg selv «en forklarer» – og en begavet mimiker. Hans imitasjon av den berømte danseren Isadora Duncan, en barndomsnabo fra Oakland i California, var en spesiell publikumsmagnet. Gertrude nøyde seg i begynnelsen med å lytte og stakk beina under stolen mens Leo gikk rundt og holdt taler. Noen sa at hun så ut som Buddha, med hendene stille foldet i fanget. Med tiden skulle rollene deres endre seg.
Leos opprinnelige entusiasme for Picasso avtok i en slik grad at maleren krevde å få vite: «Hvorfor liker du ikke maleriet mitt?» Ved en annen anledning slo spanjolen tilbake mot den overdrevent kritiske Leo: «Du har ingen rett til å dømme. Jeg er kunstner, og det er ikke du.» Gertrude, som hadde blitt betatt av Picasso både som person og kunstner, forsvarte verkene hans. Hun mente at maleriene hans lignet på det hun selv forsøkte å oppnå med sitt forfatterskap: å stable uventede effekter på hverandre for å fremkalle komplekse følelser. Picasso viste sin takknemlighet ved å male et portrett av Gertrude i 1906. Portrettet, som for det meste var i brunt, ga henne øyne som ikke passet sammen, en langstrakt nese og en kraftig skråstrek av en munn som knapt lignet hennes rosenknoppformede lepper. Leo mente at maleriet «i sin helhet var usammenhengende», men Gertrude elsket det. «For meg», skrev hun, «er det meg, og det er den eneste gjengivelsen av meg som alltid er meg.» Når besøkende påpekte overfor Picasso at Gertrude ikke lignet særlig på portrettet han hadde malt av henne, trakk han bare på skuldrene og sa: «Det kommer hun til å gjøre.»
Istadig større grad kranglet Gertrude og Leo, og i april 1914 flyttet han ut av leiligheten deres i Paris og reiste til Firenze i Italia med elskerinnen sin. Han avfyrte et avskjedsskudd mot Gertrude og Picasso og sa at de «produserer det mest guddommelige søppelet som finnes». Han og Gertrude skulle aldri mer snakke med hverandre. Gertrude var ikke plaget av Leos avgang. Hun var det virkelige geniet i familien, sa hun, ikke han. Dessuten hadde hun allerede Leos erstatter på plass i form av den lille, utrettelige Toklas. Toklas var født i San Francisco – hennes

Toklas og Stein befinner seg blant mange verk av sine samtidige kunstnere

Gertrude Stein

Noen av de kjente ansiktene som besøkte Steins salong

Navn og adresse
Dato: 25. oktober 1881 – 8. april 1973
Yrke: Kunstner, dikter, dramatiker
Familien Stein var tidlige tilhengere av Picassos arbeid, og han malte et portrett av Gertrude i 1906 som skulle henge i salongen hennes i Paris flere år senere. Han var med på å grunnlegge kubismen og er en av 1900-tallets mest kjente malere.

Navn og adresse
Dato: 21. juli 1899 – 2. juli 1961
Yrke: Forfatter, journalist
Stein var Hemingways mentor da han bodde i Paris, og hjalp den ambisiøse unge forfatteren med å møte andre likesinnede forfattere og kunstnere. Hun ble også gudmor til Hemingways sønn Jack. De kom imidlertid i uenighet i senere år.

Navn og adresse
Dato: 24. september 1896 – 21. desember 1940
Yrke: Forfatter Forfatter
Fitzgerald, som var en av de store forfatterne i den tapte generasjonen (et begrep som Stein var med på å mynte) på 1920-tallet, er mest kjent for boken sin Den store Gatsbysom Stein uttrykte sin beundring for i et brev til Fitzgerald i 1925. Han var også en nær venn av Hemingway.

Navn og adresse
Dato: 23. april 1875 – 6. desember 1954
Yrke: Forfatter Forfatter
De Gramont var en ivrig tilhenger av sosialisme og feminisme og vokste opp som en velstående aristokrat. I tillegg til sine mange bøker som ble skrevet mellom 1930 og 1940, er de Gramont kjent for sin banebrytende «ekteskapskontrakt» med partneren sin, dramatikeren Natalie Barney.

Bildkilde: 1. wiki/yiddishayt 2. wiki/National Archives and Records Administration 3. wiki/The World's Work 4. wiki/Kongressens bibliotek

Navn og adresse
Dato: 7. februar 1885 – 10. januar 1951
Yrke: Forfatter, dramatiker
Forfatter av dusinvis av romaner og noveller, men hans største berømmelse er at han som den første forfatteren fra USA ble tildelt Nobelprisen i litteratur, som han fikk i 1930 med spesiell omtale for sin satire Babbitt.

Bildkilde: wiki/Ministère de la Culture

Navn og adresse
Dato: 31. desember 1869 – 3. november 1954
Yrke: Kunstner
Etter å ha blitt kritisert av anmelderne, var det støtten fra familien Stein (som kjøpte Kvinne med hatt) som oppmuntret Matisse til å fortsette med sin revolusjonerende stil. På samme måte var det Matisse-verkene som hang i salongen som lokket nye besøkende til residensen.

Bildkilde: wiki/New York Public Library

Bestefaren var en av de opprinnelige «Forty-Niners» – og hun hadde møtt Gertrudes yngre bror Michael og hans kone Sarah da de besøkte byen i 1906. Under et høflighetsbesøk hos familien Stein i Paris den 8. september 1907, hennes første dag i Paris, møtte Toklas Gertrude. Klokkene ringte i hodet hennes. «Bare tre ganger i mitt liv har jeg møtt et geni», skulle Toklas huske, «og hver gang ringte en klokke inni meg.» (De to andre geniene hun nevnte, var Picasso og den engelske filosofen Alfred North Whitehead.) På sin første middagsinvitasjon i rue de Fleurus møtte Toklas Picasso og Matisse. Picasso spurte henne helt alvorlig om hun syntes han lignet på Abraham Lincoln. Det syntes hun ikke.
Toklas påtok seg flittig en rekke ulike roller: vertinne, husholderske, gartner, kokke, maskinskriver, redaktør, forlegger, sjef, revisor, barnepike, reisefølge, debattpartner og venn. Det skulle bli et livslangt engasjement. Når Leo var borte, fokuserte Gertrude stadig mer på skrivingen sin. Hun hadde gitt ut de mer eller mindre konvensjonelle Tre berättelser i 1909 og en radikalt eksperimentell diktsamling, Tender Buttons, fem år senere. For tiden arbeidet hun på en roman på 1 000 sider, The Making of Americans. Med Toklas’ hjelp opprettholdt Gertrude et regelmessig, om enn kaotisk, skriveopplegg. Hun likte å skrive sent på kvelden, etter at dagens distraksjoner var over. Hun skrev for hånd, fire eller fem linjer per side i en blå fransk studentnotatbok. Hun slapp sidene på gulvet, og Toklas gikk på tå og hentet dem neste morgen mens Gertrude sov. Når forfatteren våknet – aldri før middagstid – leste hun gjennom det maskinskrevne manuskriptet som Alice hadde forberedt av «det daglige miraklet». Hun ble rutinemessig overrasket over det hun hadde skrevet kvelden før. For Toklas var det himmelsk, «som levende historie – jeg håpet det skulle fortsette for alltid».
TUtbruddet av første verdenskrig avbrøt både lørdagskvelds-salongene og de sene skrivetimene. Stein og Toklas meldte seg som frivillige sjåfører for American Fund for French Wounded og leverte forsyninger til militærsykehus over hele Vest-Frankrike. De ble senere dekorert av den franske regjeringen for sin innsats. Etter krigen vendte de tilbake til Paris og gjenopptok middagsselskapene sine. Angloamerikanske forfattere, mange rekruttert gjennom Sylvia Beachs bokhandel Shakespeare and Company på venstre bredd, erstattet i stadig større grad franske og spanske malere i salongene deres. Blant dem som kom på besøk var berømte eller fremtidige berømte forfattere som Ernest Hemingway, F. Scott Fitzgerald, T.S. Eliot, Ezra Pound, Sherwood Anderson, Sinclair Lewis, William Carlos Williams, Djuna Barnes, Edith Sitwell og Ford Madox Ford.
Hemingway, som med sine 22 år var den yngste i gruppen, hadde nettopp innledet sin enestående karriere da han og kona Hadley for første gang besøkte Stein og Toklas våren 1922. Han var Europakorrespondent for Toronto Starmen var ivrig etter å diskutere skjønnlitterært forfatterskap med Stein og se på hennes samling av malerier (han var spesielt tiltrukket av Cézannes verk). Stein likte straks den stilige Hemingway, men det gjorde ikke Toklas. Hun tilbrakte mesteparten av tiden med å snakke med Hadley, som i likhet med mange av Steins venner i Baltimore hadde gått på Bryn Mawr (Stein hadde gått på Radcliffe).
Hemingway begynte å komme innom regelmessig for å treffe Stein. Hun syntes han var lovende, men mente at en av hans tidlige noveller var «inaccrochable», et begrep innen malerkunsten som betyr at et verk er for skittent til å vises offentlig. Hun avfeide også hans uunngåelige oppvekstroman som kjedelig. «Det er en hel del beskrivelser i dette, og ikke særlig gode beskrivelser», instruerte hun. «Begynn på nytt og konsentrer deg.» Hennes viktigste råd var at Hemingway skulle slutte å jobbe som journalist og i stedet fokusere på skjønnlitterært forfatterskap. Han lyttet nøye til rådene hennes.
WEn forfatter som Stein likte best, var uten tvil Fitzgerald. Hemingway tok ham med for å møte dem i 1925. Stein og Toklas hadde lest hans karrierebyggende første roman, Denne siden av paradisetda den kom ut i 1920. Stein mente at Fitzgerald var «den eneste av de yngre forfatterne som skrev naturlig i setninger», og hun ble glad for å få et forhåndseksemplar av hans nye bok, Den store Gatsby. Til tross for at Fitzgerald hadde et velfortjent rykte for å være en fyllik, oppførte han seg svært bra i selskap med Stein og Toklas. «Det ble ofte snakket mye om drikkingen hans», sa Toklas, «men han var alltid edru når han kom til huset.»
Like populære var dikterne Eliot og Pound. Stein og den London-baserte Eliot arbeidet, i det minste på overflaten, i samme litterære ånd. Men hvis Eliot var en revolusjonær dikter på papiret, var han i virkeligheten fortsatt den innbitte konvensjonelle bankmannen han var på denne tiden. Han mislikte de fleste mennesker, engelske eller amerikanske, inkludert de avgjort ukonvensjonelle Stein og Toklas. Under besøket holdt Eliot hele tiden paraplyen sin som om han ventet på å få sitte på en buss. Han og Stein kranglet om Steins bruk av delte infinitivformer; da Eliot spurte på hvis autoritet hun rettferdiggjorde en slik kjetteri, svarte hun: «Henry James». Eliot kom aldri på besøk en gang til.
Pound ble lei av sin egen velkomst noen dager senere da han på en ubehagelig måte falt om og ødela kvinnene sin favorittlenestol, som var trukket med et mønster designet av Picasso. Som Toklas senere skulle huske: «Gertrude Stein likte ham, men syntes ikke han var underholdende. Hun sa at han var en landsbyforteller, utmerket hvis man var en landsby, men hvis man ikke var det, ikke.» Også Hemingway falt i unåde etter at han i sin første roman grusomt hånet Stein og deres felles venn Anderson, Vårens strømmeren åpenbar parodi på Andersons Mørke latter ment å få Hemingway til å bryte kontrakten med forlaget Boni & Liveright. Stein var rasende på Andersons vegne, og Hemingway, kanskje flau, sluttet å besøke ham. Det skulle gå flere år før de snakket sammen igjen.
For å unnslippe varmen i Paris og de litterære stridighetene leide Stein og Toklas i 1928 en gård i landsbyen Bilignin i sørøst-Frankrike. Der skrev Stein høsten 1932 på et innfall en fiktiv memoarbok som angivelig var skrevet av Toklas, Alice B. Toklas’ selvbiografi. Den uvanlig klarsynte og lettleste boken var fylt av minner fra tiden deres i Paris. De fleste minnene var varme, men Stein tok Hemingway i ørene for hans frafall, kalte ham «feig» og hevdet at hun og Anderson var både «litt stolte og litt skamfulle» over sin tidligere elev, «som gjør det uten å forstå det». Toklas ville ikke gå så langt: Hemingway, sa hun, var «en råtten elev».
ADa tjueårene gikk over i trettiårene, begynte Stein og Toklas å tilbringe stadig mer tid på sitt landsted. Toklas konsentrerte seg om hagen og kjøkkenet, mens Stein overvåket alt fra balkongen sin i andre etasje. Folk kom fortsatt for å se dem, men nå var det enkeltvis og ikke i en folkemasse. I kjølvannet av den overraskende suksessen med Alice B. Toklas' selvbiografiDe turnerte i USA i seks måneder i 1934–35 og gledet seg over å komme hjem etter 30 år i utlandet. Tre år senere ble de tvunget til å flytte ut av leiligheten sin i Paris for å gi plass til utleierens nygifte sønn. De fant en ny leilighet i 5 rue Christine, men det var ikke det samme. Magien fra 27 rue de Fleurus kunne ikke gjenskapes.
AEtter å ha overlevd andre verdenskrig i den franske landsbyen Culoz, vendte Stein og Toklas tilbake til Paris i slutten av 1945. De håpet å kunne besøke USA igjen, men slik ble det ikke. Stein døde i Paris 27. juli 1946 etter en mislykket operasjon for magekreft. Hennes siste ord, i likhet med mye annet hun sa eller skrev i løpet av livet, ble en legende. «Hva er svaret?», mumlet hun under narkosen. Da hun ikke fikk noe svar, krevde hun: «I så fall, hva er spørsmålet?» TOklas, som satt ved sengen hennes, svarte ikke.
TIngen kan i dag tenke på Paris på 1920-tallet uten å tenke på uten å tenke på Stein, Toklas og deres legendariske salong salongen i 27 rue de Fleurus. «Paris», skrev Stein, «var der det 20. århundret befant seg.» Det var virkelig dit mange av århundrets mest berømte forfattere og kunstnere kom for å spise brød, diskutere stil og utveksle sladder med sin livlige vertinne og hennes alltid tilbakeholdne følgesvenn. På en måte fikk Toklas ønsket sitt oppfylt for lenge siden: fast forankret i den sepiafargede legenden om Paris og den tapte generasjonen viser hun og Stein alle tegn til å fortsette for alltid.

Stein og Toklas var sammen fra de møttes i 1907 til Steins død i 1946

Picassos portrett av Stein fra 1906 antas å være et av hennes favoritter

Hva hadde disse kunstnerne til felles?

Eksistensialismen
Etter første verdenskrig tok unge tenkere et nytt blikk på filosofiene og verdiene som syntes å ha ført til konflikten. Dette førte igjen til mye selvransakelse og refleksjon over den personlige identiteten, noe som ble utforsket av forfattere som Hemingway.

Desillusjon

Den tapte generasjonen

Surrealismen
En mer flytende selvforståelse og manglende forankring i et felles verdensbilde inspirerte kunstnere til å skildre verdens absurditet på nye og kreative måter, for eksempel i Picassos kubisme, som først og fremst ble utforsket gjennom kunsten.

Tap av identitet

Usikkerhet om fremtiden

Anti-materialisme
Selv om den tapte generasjonen ble sett på som noe nihilistisk og drevet av jakten på fornøyelser, var den også ganske avvisende overfor rikdom og materielle goder. Fitzgeralds Den store Gatsby er et godt eksempel på dette.

Stein hadde en jevnlig brevveksling med Picasso i løpet av årene hun bodde i Paris

Bildkilde: wiki/Library of Congress